СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 року                                       м. Харків                             Справа №922/1025/21  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І.,
за участю секретаря судового засідання Ярош В.В.,
за участю представників у режимі відеоконференції:
апелянта – Ульянов Р.А., ордер серія ВІ№1115234 від 02.12.2022 року, свідоцтво №189 від 26.03.2017 року;
ініціюючого кредитора (ТОВ «Птахокомплекс «Нова») – Кожушний К.С., за довіреністю б/н від 22.07.2022 року;
ТОВ «КУА «ДІКВ-Л» - не з`явився;
боржника – не з`явився;
ліквідатора – не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кремікс» (вх.№272Х/1) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 24.01.2023 року, винесену за результатом розгляду заяви про визнання недійсним правочину - договору поруки №4/6П-БР-2 від 30.11.2018 року у справі №922/1025/22,
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Птахокомплекс «Нова», 
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інпайп», 
про визнання банкрутом,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 24.01.2023 року у справі №922/1025/21 (повний текст складено 30.01.2023 року, суддя Яризько В.О.) відмовлено в задоволенні заяви ТОВ «Кремікс» про визнання недійсним правочину - договору поруки №4/6П-БР2 від 30.11.2018 року, укладеного між ТОВ «Інпайп» та ТОВ «КУА «ДІКВ-Л».
Товариство з обмеженою відповідальністю «Кремікс» з вказаною ухвалою суду першої інстанції не погодилося та звернулося до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті ухвали норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить ухвалу Господарського суду Харківської області від 24.01.2023 року скасувати та прийняти нове судове рішення, яким визнати недійсним правочин - договір поруки №4/6П-БР-2 від 30.11.2018 року.
В апеляційній скарзі ТОВ «Кремікс», як і в заяві про визнання недійсним правочину, обґрунтовує свої вимоги посиланням на спрямованість мети між сторонами правочину на «легалізацію» коштів, які незаконно були вилучені у заявника. Вказує, що між ТОВ «Інпайп» та ТОВ «КУА «ДІКВ-Л» було укладено спірний правочин, який, на переконання ТОВ «Кремікс», є удаваним (фіктивним) правочином. Звертає увагу на те, що ТОВ «Інпайп» уклало договір без господарської мети та заінтересованими особами і без відповідних дій іншої сторони. Скаржник наполягає на тому, що спірний правочин фактично призвів до банкрутства боржника, а оскаржуваний правочин суперечить меті господарської діяльності підприємства та суті договірного права. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.02.2023 року відкрито апеляційне провадження за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кремікс» на ухвалу Господарського суду Харківської області від 24.01.2023 року, винесену за результатом розгляду заяви про визнання недійсним правочину - договору поруки №4/6П-БР-2 від 30.11.2018 року у справі №922/1025/21. Встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право подати до суду відзиви на апеляційну скаргу, а також встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право подати до суду клопотання, заяви, документи та докази в обґрунтування своєї позиції по справі; справу призначено до розгляду в судове засідання на 28.03.2023 року і роз`яснено шляхи реалізації права учасників справи на участь у судовому засіданні, а також шляхи реалізації права учасників справи на подання документів до суду засобами електронного зв`язку. Витребувано з Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/1025/21.
Вказана ухвала суду була направлена на адреси сторін засобами поштового зв`язку та на електронну пошту, які зазначені у документах, що надані до суду.
23.03.2023 року від ТОВ «КУА «ДІКВ-Л» на електронну пошту суду надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№3291), в якому проти позиції апелянта заперечує та просить оскаржувану ухвалу залишити без змін.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Птахокомплекс «Нова» також надало відзив на апеляційну скаргу (вх.№3295), в якому зазначає, що згодне з ухвалою господарського суду першої інстанції, вважає її обґрунтованою та законною, прийнятою при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржувану ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Ухвалою суду від 28.03.2023 року з метою дотримання принципів судочинства в господарському процесі, з метою повного і всебічного розгляду справи по суті, враховуючи нез`явлення в судове засідання представника апелянта, з огляду на неможливість розгляду справи в даному судовому засіданні, керуючись приписами ст.216 та ст.270 Господарського процесуального кодексу України задоволено клопотання скаржника та відкладено розгляд справи на іншу дату в режимі відеоконференції.
У судовому засіданні 25.04.2023 року, враховуючи неможливість розгляду справи та з метою дотримання принципів судочинства в господарському процесі оголошено перерву у розгляді справи про що винесено відповідну ухвалу.
Учасники справи про час та місце судового засідання повідомлялись шляхом направлення на їх поштові адреси та на електронні адреси, що наявні у матеріалах справи (повідомлені учасниками справи шляхом зазначення у документах, які надавались до суду) копій ухвал суду. 
Згідно із Законом України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення (включаючи ухвали суду господарського суду про відкриття провадження у справі) є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання (ст. 2). Для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень; суд вносить до Реєстру всі судові рішення, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту (ст. 3). Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ст. 4).
Ухвала суду у даній справі була розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень, що підтверджується даними вказаного Реєстру, який є відкритим. 
Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. 
Колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції було вчинено всі належні та допустимі заходи направленні на повідомлення учасників справи про час та місце судового засідання. 
У судовому засіданні 17.05.2023 року представник апелянта підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги і наполягав на її задоволенні. Представник кредитора – ТОВ «Птахокомплекс «Нова» проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві.
У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. 
Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзивах на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника апелянта та другого відповідача, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України і норм законодавства про банкрутство, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Птахокомплекс «Морозівка Агро» (змінило назву на Товариство з обмеженою відповідальністю «Птахокомплекс «Нова») звернулось до Господарського суду Харківської області з заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Інпайп».
Ухвалою суду від 22.04.2021 року відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Інпайп» (код ЄДРПОУ 39431410), введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, введено процедуру розпорядження майном боржника, розпорядником майна призначено арбітражного керуючого Саутенка С.О.
Ухвалою суду від 29.07.2021 року (за результатом попереднього засідання) визнано вимоги ТОВ «Кремікс» у сумі 4275774,95 грн. (четверта черга), витрати ТОВ «Кремікс» щодо сплати судового збору в сумі 4540,000 грн. підлягають включенню до першої черги реєстру вимог кредиторів.
Отже, ТОВ «Кремікс» є кредитором ТОВ «Інпайп» у справі про банкрутство.
Наразі, ТОВ «Кремікс» звернулося до суду із заявою про визнання договору поруки №4/6ПБР 2 від 30.11.2018 року, укладеного між ТОВ «Інпайп» та ТОВ «КУА «ДІКВ-Л» недійсним.
Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства, у межах провадження у справі про банкрутство господарським судом за заявою арбітражного керуючого або кредитора можуть бути визнані недійсними правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство.
Так, 30.11.2018 року між ТОВ «Інпайп» та ТОВ «КУА «ДІКВ-Л» було укладено договір поруки № 4/П-БР2.
Предметом договору поруки є забезпечення ТОВ «Інпайп» перед ТОВ «КУА «ДІКВ-Л» виконання зобов`язання, що виникло на підставі договору позики, укладеного останнім з ТОВ «Птахокомплекс «Слобожанщина Агро».
За умовами даного договору поруки поручитель (ТОВ «Інпайп») зобов`язався відповідати перед кредитором (ТОВ «КУА «ДІКВ-Л») за виконання в повному обсязі всіх зобов`язань ТОВ «Птахокомплекс «Слобожанщина Агро» (боржник), що виникли із договору про надання позики №6П-БР2 від 12.01.2018 року та всіх додаткових угод до нього, в тому числі і тих, що будуть укладені в майбутньому, згідно з яким кредитор зобов`язався надати боржнику грошові кошти на суму 18000000,00 грн., а боржник зобов`язався повернути їх кредитору, а також сплатити проценти, штрафи та пені, інфляційні втрати в розмірі та порядку, встановлених договором позики.
З тексту заяви про визнання недійсним правочину вбачається, що як на правову підставу вимог, заявник – ТОВ «Кремікс», посилається на ч.ч. 1, 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, а саме: укладеним договором боржник прийняв на себе зобов`язання внаслідок яких він став неплатоспроможним; боржник взяв зобов`язання поруки на себе без відповідних майнових дій іншої сторони, без будь-якої господарської мети.
Як вірно вказав суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, оспорюваний ТОВ «Кремікс» правочин - договір поруки №4/П-БР2 було укладено 30.11.2018 року, тобто до набрання чинності Кодексу України з процедур банкрутства.
При цьому, колегія суддів відмічає, що у апеляційній скарзі апелянт посилається на укладення договору в інший строк. Проте, такі посилання скаржника не підтвердженні будь-якими доказами, у зв`язку з чим, такі посилання відхиляються колегією суддів.
Аналіз можливості застосування норми статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства (далі КУзПБ) до заяв кредиторів та арбітражних керуючих про визнання недійсними, правочинів боржника, укладених до набрання чинності КУзПБ та висновки з цього питання, викладені у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду судової палати з розгляду справ про банкрутство від 02.06.2021 року у справі №904/7905/16.
Так, в усталеній судовій практиці щодо застосування ст. 42 КУзПБ склався підхід застосування норм закону під час визнання правочину недійсним, згідно з яким відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Зазначений підхід підтверджується висновками, що містяться у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Судувід 20.06.2018 у справі №911/3023/15, від 15.01.2019 у справі №904/10887/16, від 08.10.2019 у справі №925/1288/18, від 19.11.2019 у справі №904/3935/18, від 17.12.2019 у справі №910/2114/19, від 15.05.2020 у справі№904/3938/18, від 09.07.2020 у справі №910/9641/19 тощо.
Тобто підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину, тоді як підстави визнання правочинів боржника недійсними, що містяться в ст. 42 КУзПБ, не є повністю тотожними (ідентичними) з підставами, що містилися в ст.20 Закону про банкрутство чинного до 21.10.2019 року.
Тому приписи ст.42 КУзПБ у частині підстав для визнання недійсними правочинів боржника не підлягають застосуванню до правочинів, що були вчинені боржником до дати введення в дію КУзПБ, тобто до 21.10.2019 року. До правовідносин, що склалися до 21.10.2019 року, підлягають застосуванню приписи ст.20 Закону про банкрутство.
Таке правозастосування відповідає практиці ЄСПЛ, який у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності. В юридичній науці принцип правової визначеності розкривається через такі концепції, як непорушність і нескасовуваність набутих законних прав (vestedrights); незворотністьзаконуй неможливість застосуваннязаконудо особи, яка не могла знати про його існування (non-retroactivity); законні очікування (legitimateexpectations) - право особи у своїх діях розраховувати на сталість існуючого законодавства.
Заборона зворотної дії в часі нормативно-правових актів є однією з важливих складових принципу правової визначеності як складової права на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції, учасницею якої є держава Україна.
Наведене узгоджується з підходами ЄСПЛ, який вважає, що принцип унеможливлення зворотної дії закону в часі не застосовується, коли нове законодавство ставить особу в сприятливіший стан (див. mutatismutandis рішення ЄСПЛ від 22.05.2012 року у справі «Scoppolav. Italy»).
Враховуючи викладене, оскільки вчинення спірного правочину мало місце до введення в дію КУзПБ, тому положення ст.42 КУзПБ не поширюються на спірні правовідносини у цій справі.
Відповідно до ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав:
- боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;
- боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;
- боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов`язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;
- боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;
- боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна;
- боржник прийняв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.
Повторно слід відмітити, що оскаржуваний правочин було укладено 30.11.2018 року, а провадження у справі про банкрутство відкрито 22.04.2021 року, тобто у строк більше ніж рік, що передував відкриттю провадження у справі про банкрутство.
Щодо посилань, що боржник узяв зобов`язання поруки на себе без відповідних майнових дій іншої сторони, слід вказати наступне.
Як нормами статті 20 Закону про банкрутство так і нормами статті 42 КУзПБ регулюються правовідносини щодо фраудаторних правочинів.
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.
Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасникам цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 року у справі №910/8357/18).
Як вже зазначалось, боржником - ТОВ «Інпайп» (поручитель) укладено оспорюваний договір поруки з ТОВ «Компанія по управлінню активами «ДІКВ-Л» для забезпечення виконання ТОВ «Птахокомплекс «Слобожанщина Агро» (позичальник) зобов`язань за договором позики, укладеним ним з ТОВ «Компанія по управлінню активами «ДІКВ-Л».
Відповідно до ч.1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
Поняття поруки закріплено у ст.553 Цивільного кодексу України, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.
Оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов`язання і при цьому водночас сама має зобов`язальний, договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобов`язання та про договори.
Відповідно до ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Порукою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Порука має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії договору поруки та в інших випадках, передбачених статтею 559 Цивільного кодексу України.
Аналіз параграфу 3 глави 49 ЦК України свідчить, що за своєю правовою природою порука має похідний характер, залежний від основного зобов`язання, з урахуванням чого вона не може існувати самостійно без основного зобов`язання, а укладення договору поруки, як похідного від договору основного зобов`язання, не є підставою для виникнення майнових зобов`язань до моменту порушення виконання боржником основного договору зобов`язання.
Відповідно до ч.1 ст.554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Частиною 2 ст.556 Цивільного кодексу України передбачено, що до поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.
Враховуючи, що укладання договору поруки, як похідного від договору основного зобов`язання, не є підставою для виникнення майнових зобов`язань до моменту порушення виконання боржником основного договору зобов`язання, тому не може бути визнаним недійсним укладений ТОВ «Інпайп» та ТОВ «Компанія по управлінню активами «ДІКВ-Л» договір поруки з підстав визначених абз.2 ч.1 статті 20 Закону про банкрутство (абз.2 ч.2 статті 42 КУзПБ) - прийняття (взяття) боржником на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, оскільки його укладення не зумовлює виникнення майнових зобов`язань між сторонами такого правочину, а лише має наслідком виникнення у поручителя акцесорного (додаткового) зобов`язання стосовно основного зобов`язання (зобов`язання за договором позики).
Таким чином, вимога ТОВ «Кремікс» щодо визнання недійсним договору поруки №4/6П-БР2 від 30.11.2018 року, укладеного між ТОВ «Інпайп» та ТОВ «Компанія по управлінню активами «ДІКВ-Л» з підстав його укладення без будь-якої господарської мети та взяття на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, є помилковим, адже не відповідає положенням цивільного законодавства щодо правових наслідків порушення зобов`язань за договором поруки визначених статтями 553 - 559 Цивільного кодексу України.
Також як на правову підставу для визнання правочину недійсним ТОВ «Кремікс» посилається на те, що боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним і що виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим та боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.
Проте заявником не надано доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між укладанням ТОВ «Інпайп» оспорюваного правочину і його неплатоспроможністю.
Відповідно до положень статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішенні справи. Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Тобто в цьому разі мається на увазі достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував на необхідності застосування під час розгляду справи категорій стандартів доказування - правил, які дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
На даний час у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).
Слід наголосити, що 17.10.2019 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема, внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з «Достатність доказів» на нову – «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування «вірогідність доказів».
Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію цього нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом». Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Наразі ТОВ «Кремікс» не надано доказів, які б свідчили про те, що саме укладений ТОВ «Інпайп» договір поруки призвів до його неплатоспроможності.
Саме по собі укладання договору поруки не призводить до виникнення зобов`язань у поручителя, і не може автоматично зробити його неплатоспроможним. ТОВ «Кремікс» не наводить належних аргументів на доведення причинно-наслідкового зв`язку між укладанням ТОВ «Інпайп» оскаржуваного договору і його неплатоспроможністю, а також неможливістю виконання зобов`язань перед іншими кредиторами. При цьому ТОВ «Інпайп» не брав на себе жодних заставних зобов`язань, оскільки в забезпечення виконання зобов`язань не передавав майно. Крім того, необхідно врахувати, що ТОВ «Інпайп» здійснює заходи зі стягнення заборгованості з ТОВ «Птахокомплекс «Слобожанщина Агро» (боржник за договором поруки, за виконання зобов`язань якого поручився ТОВ «Інпайп»).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної  інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно ст. 129 Конституції України, до основних засад судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. 
Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням судом норм права. Доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються наявними в матеріалах справи документами та зводяться до необхідності надання судом апеляційної інстанції протилежної оцінки обставинам справи та наявним між сторонам правовідносинам ніж судом першої інстанції. При цьому, скаржник не надає належних допустимих та достатніх доказів у підтвердження своєї позиції у справі.
З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства, фактичним обставинам справи, рішення відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення ухвали Господарського суду Харківської області від 24.01.2023 року, винесену за результатом розгляду заяви про визнання недійсним правочину - договору поруки №4/6П-БР-2 від 30.11.2018 року у справі №922/1025/22 без змін.
Керуючись статтями 13, 73, 74, 77, 86, 129, 240, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кремікс» залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Харківської області від 24.01.2023 року, винесену за результатом розгляду заяви про визнання недійсним правочину - договору поруки №4/6П-БР-2 від 30.11.2018 року у справі №922/1025/22 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 02 червня 2023 року. 

Головуючий суддя                                                                    В.С. Хачатрян

Суддя                                                                                           В.В. Россолов  

Суддя                                                                                           О.І. Склярук