ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

16 травня 2023 року                       місто Чернівці справа №725/4790/22
провадження №22-ц/822/362/23
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого Височанської Н. К.
суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.
секретар Петранюк Ю.Т.
за участю: представника позивача ОСОБА_1 , 
представника відповідача ОСОБА_2 

учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_3 
відповідач –  ОСОБА_4 
третя особа – приватний нотаріус Сторожинецького нотаріального округу Сирбу Людмила Борисівна 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , інтереси якого представляє ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 23 лютого 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Сторожинецького нотаріального округу Сирбу Людмила Борисівна про встановлення факту нікчемності правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, визнання права власності на спадкове майно, ухвалене під головуванням судді першої інстанції Федіної А.В.,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Сторожинецького нотаріального округу Сирбу Л.Б. про встановлення факту нікчемності правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, визнання права власності на спадкове майно. 
Посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_5 , яка у вересні 1996 року склала заповіт на його користь. Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно, зокрема на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала останній на праві спільної сумісної власності спільно з ОСОБА_6 .
З метою прийняття спадщини після смерті матері позивач 21 листопада 2019 року звернувся в органи нотаріату з відповідною заявою та дізнався про наявність відкритої спадкової справи щодо майна його покійної матері ОСОБА_5 , яка була відкрита за заявою відповідача про прийняття спадщини на підставі заповіту від 05 грудня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Сторожинецького нотаріального округу Сирбу Л.Б. відповідно до якого ОСОБА_5 все своє майно заповіла своєму брату - відповідачу по справі ОСОБА_4 .
Вказує, що покійна ОСОБА_5 була особою з інвалідністю І групи підгрупа «А», мала ряд важких прогресуючих хвороб, зокрема синдромом Паркінсона, тремтливо-регідна форма, посттравматична енцефалопатія III. помірний лікворно-гіпертензійний синдром, перебування у інвалідному візку, ІХС. Дисфузний кардіосклероз. СНИ А ФК III ДВ. Ангіопатія сітківки. Гіпертонічна хвороба II ступеня та внаслідок вказаних захворювань ОСОБА_5 з часом перестала говорити і не могла самостійно писати, їсти, пити, була постійно нерухомою в інвалідному візку, не могла сама себе обслуговувати та потребувала постійної сторонньої допомоги, а тому фізично не могла підписувати 05 грудня 2018 року вказаний вище заповіт на користь ОСОБА_4 , що також підтверджується тією обставиною, що 12 грудня 2016 року нотаріально посвідчена довіреність від її імені була підписана іншою особою.
Відповідно до інформації, яка міститься у медичних документах, зокрема в медичній виписці від 24 травня 2017 року хвора ОСОБА_5 перебуває в лежачому стані та не могла себе обслуговувати, їй було діагностовано атрофію м`язів верхніх та нижніх кінцівок.
Вважає, що ОСОБА_5 через наявні фізичні вади не могла ні виявити волевиявлення про складання заповіту ні фізично підписати такий документ, а тому такий документ мав бути підписаний з урахуванням положень ч. 4 ст. 207, ст. 1247 ЦК України відповідно до яких у випадку коли особа не може особисто підписати заповіт він підписується іншою особою в її присутності.
Оскільки оспорюваний заповіт від імені ОСОБА_5 не був підписаний іншою особою, вважає що такий заповіт був складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а тому є нікчемним.
Вказує, що нікченість вказаного заповіту тягне за собою правові наслідки недійсності відповідного правочину у вигляді позбавлення відповідача права на спадкування за заповітом майна померлої ОСОБА_5 , а саме квартири за адресою АДРЕСА_2 .
Окрім того, оскільки у позивача відсутній оригінал правовстановлюючого документу про право власності його матері на вказане спадкове майно, а також з урахуванням того, що спірна квартира належала його матері на праві спільної сумісної власності та за її життя частки співвласників не були визначені, а тому вважає, що отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті його матері, до складу якої входить частка у вказаній вище квартирі, в органах нотаріату буде неможливим, у зв`язку з чим збільшив свої позовні вимоги та просив також визнати за ним право власності в порядку спадкування та припинити право спільної сумісної власності на спірну квартиру.
З урахуванням наведеного та уточненої редакції позовних вимог, посилаючись на норми матеріального права, позивач просив встановити факт нікчемності заповіту ОСОБА_5 , який був посвідчений приватним нотаріусом Сторожинецького нотаріального округу Сирбу Л.Б. 05 грудня 2018 року за реєстром № 1785; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину - заповіту ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Сторожинецького нотаріального округу Сирбу Л.Б. 5 грудня 2018 року за реєстром № 1785, а саме: позбавити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , права на спадкування за заповітом майна померлої ОСОБА_5 - квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 - припинити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівців від 23 лютого 2023 року в задоволенні позову  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Сторожинецького нотаріального округу Сирбу Л.Б. про встановлення факту нікчемності заповіту складеного ОСОБА_5 , який був посвідчений приватним нотаріусом Сторожинецького нотаріального округу Сирбу Л.Б. 05 грудня 2018 року за реєстром №1785, застосування наслідків недійсності заповіту шляхом позбавлення ОСОБА_4 права на спадкування за вказаним заповітом, визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , припинення права спільної сумісної власності – відмовлено. 
Повний текст рішення складено 02 березня 2023 року.

Короткий зміст та узагальнені доводи вимог апеляційної скарги
Апелянт ОСОБА_3 , інтереси якого представляє ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 23 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.  
Посилається на те, що судом першої інстанції прийнято рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, не були з`ясовані усі обставини, які мають значення для справи, зокрема майже всі докази надані позивачем взагалі не були враховані судом першої інстанції.
Зазначає, що твердження суду про те, що наявне у ОСОБА_5 
захворювання не потягло за собою позбавлення її можливості висловлювати свої наміри та бажання в доступній для інших формі абсолютно не відповідає дійсності, оскільки суду був наданий висновок експерта №115 від 19 грудня 2022 року, в якому зазначено, що ОСОБА_5 тривалий час, а саме з 2005 року, страждала на хворобу Паркінсона, виникнення якої пов`язували із перенесеними черепно-мозковими травмами. З приводу цього діагнозу ОСОБА_5 перебувала на диспансерному обліку, з 08 серпня 2005 року по 31 травня 2017 року була визнана інвалідом ІІ групи, а з 02-08 червня 2017 року за висновком МСЕК була встановлена група інвалідності І «А». Висновок про умови та характер праці: Потребує постійного стороннього догляду та допомоги, «Д» нагляд та лікування у невропатолога. Діагноз: ОСОБА_7 з ураженням опорно-рухового апарату, центральної і периферійної нервової системи. 
З урахуванням медичної документації комісія експертів прийшла до висновку, що хвороба Паркінсона у ОСОБА_5 на протязі життя постійно прогресувала, тобто мала негативну динаміку, про що свідчать дані наданої медичної документації, зокрема присвоєння хворій медико-соціальною експертною комісією (МСЕК) спочатку другої, а потім і першої групи інвалідності із зазначенням необхідності постійного стороннього догляду та допомоги.
Незадовго до дати підписання заповіту (05 грудня 2018 року), а саме 29 листопада 2018 року, під час відвідання хворої лікарем, стан хворої був визначений як дуже слабкий, вона не розмовляла, не реагувала 
на зовнішнє оточення, мала високу температуру тіла, а також невірогідність позитивної динаміки у перебігу захворювання за відносно короткий час, комісія експертів піддає сумніву збереження можливості ОСОБА_5 підписування документів.
В медичній документації, яка міститься в матеріалах справи і яка була 
проаналізована комісією експертів зазначається, що хвора ОСОБА_5 перебуває в лежачому стані та не може себе обслуговувати. В наступній довідці, яка міститься в матеріалах справи вказується те, що у хворої діагностовано атрофію м`язів верхніх та нижніх кінцівок. 
Натомість суд першої інстанції поставився до висновку комісії експертів як до припущення і при винесенні рішення повністю спирався на свідчення третьої особи: приватного нотаріуса Сирбу Л.Б., яка в судовому засіданні зазначала, що ОСОБА_5 самостійно підписувала оспорюваний заповіт та стан її здоров`я дозволяв їй поставити підпис як на заповіті, так і у відповідному Реєстрі вчинення нотаріальних дій, поставивши лікоть на стіл. 
Вважає неприпустимим посилання суду першої інстанції як на доказ на 
свідчення заінтересованої особи - приватного нотаріуса Сирбу Л.Б., яка в принципі не могла свідчити проти себе. 
Судом першої інстанції взагалі не взято до уваги такий доказ як нотаріально посвідчену довіреність, яку за життя оформляла померла ОСОБА_5 , а саме ІНФОРМАЦІЯ_4 . В довіреності абсолютно чітко зазначено, що «у зв`язку із хворобою ОСОБА_5 (хвороба Паркінсона) і за її дорученням довіреність підписана ОСОБА_3 у моїй присутності». З наведеного є абсолютно очевидним те, що станом ще на ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_5 не мала абсолютно жодної змоги підписати документ у нотаріуса, а тому відповідно до вимог ч.4 ст.207 ЦК України: «якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє». 
Таким чином, виходячи з усього вище наведеного, його мати не могла ні виявити волевиявлення щодо складання заповіту, ні підписати заповіт саме через наявні фізичні вади здоров`я, пов`язані з численними хворобами. Вважає, що його мати через свої хвороби абсолютно не була спроможна особисто підписати заповіт від 05 грудня 2018 року.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_4 , інтереси якого представляє адвокат Трифаненко А.І., просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі, рішення суду першої інстанції від 23 лютого 2023 року залишити без змін. 
Посилався на те, що суд першої інстанції вірно вказав, що висновок експерта №115 від 19 грудня 2022 року є припущенням експертів, адже тільки ставить під сумнів можливість підписувати заповідачем документи з огляду на загальну характеристику наявного у неї захворювання відповідно до інформації, що міститься в медичній літературі, яка описує особливості вказаної хвороби. ОСОБА_5 після складеного заповіту прожила ще рік і жодного разу не зверталась до рідного сина з тим, щоб змінити чи скасувати заповіт.
В серпні 2020 року ОСОБА_3 звертався до суду з позовом про визнання заповіту недійсним і в межах даної справи призначалась посмертна судово-психіатрична експертиза. Експертами зроблений аналіз всіх медичних документів хворої та аналіз всіх допитаних свідків в судових засіданнях. Відповідно до висновку експертизи на день смерті заповідач була осудною та розуміла значення своїх дій, а отже ОСОБА_5 усвідомлювала кого призначила спадкоємцем та вразі свого волевиявлення за рік життя мала змогу змінити рішення. 
Крім цього, позивачем в межах даної справи не було спростовано пояснення нотаріуса надане в судовому засіданні. 
Позивачем не надано доказів про те, що фізично спадкодавець не могла підписувати будь які документи, посилаючись на те, що 12 грудня 2016 року за її дорученням була підписана довіреність ОСОБА_3 у її присутності. Адже заповіт був посвідчений 05 грудня 2018 року, тобто через два роки після посвідчення довіреності, а не в той самий день коли посвідчена довіреність. Нічим не підтверджено те, що заповідач не була спроможна особисто підписати заповіт. В тексті заповіту в графі підпис міститься рукописний підпис заповідача, який був вчинений в присутності нотаріуса, що в судовому засіданні підтвердила сам нотаріус.
Обставини викладені позивачем в апеляційній скарзі вважає необґрунтованими та недоведеними. 

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, заслухавши учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
Встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка була матір`ю позивача та рідною сестрою відповідача, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Виконавчим комітетом Красноїльської селищної ради Сторожинецького району Чернівецької області 01 листопада 2019 року. (а.с.12).
Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 06 лютого 1995 року покійній ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності спільно з ОСОБА_8 належала квартира АДРЕСА_1 (а.с.16).
За свого життя 05 грудня 2018 року ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Сторожинецького нотаріального округу Сирбу Л.Б. та зареєстрований у реєстрі за №1785, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було та з чого воно не складалось, і взагалі, все те, що буде їй належати на момент її смерті і на що за законом вона матиме право заповіла своєму брату - ОСОБА_4 (а.с.20).
Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 17 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання вказаного правочину недійсним відмовлено, постановою Чернівецького апеляційного суду від 08 лютого 2022 року вказане рішення суду залишено без змін та постановою Верховного суду від 30 червня 2022 року судові рішення суду першої та апеляційної інстанції залишені без змін (а.с.88-95).
Як вбачається зі змісту постанови Верховного суду від 30 червня 2022 року судами було встановлено, що оспорюваний заповіт складений у письмовій формі, містить місце та дату його складення, прізвище, ім`я та по батькові спадкодавця, дату та місце її народження, а також прізвище, ім`я та по батькові спадкоємця із зазначенням родинних зв`язків з ним (брат ОСОБА_5 ). Приватний нотаріус встановила особу заповідача за паспортом, перевірила її дієздатність, роз`яснила заповідачу зміст статей 1241, 1254, 1307 ЦК України, встановила її дійсну волю на розпорядження майном на випадок її смерті та посвідчила особистий підпис на заповіті. При складанні та посвідченні заповіту дотримано таємницю заповіту відповідно до статті 1255 ЦК України. Також заповіт містить рукописний підпис заповідача та запис про те, що заповіт, зі слів заповідача, записаний нотаріусом і заповідачем прочитаний уголос, оскільки в тексті заповіту міститься запис, здійснений технічними засобами, що заповіт складено та записано зі слів заповідача приватним нотаріусом за допомогою технічних засобів, до підписання прочитаний уголос заповідачем і власноручно нею підписаний (а.с.88-95).
Відповідно до медичної документації наявної в матеріалах справи, зокрема з витягів з історії хвороби вбачається, що ОСОБА_5 за життя хворіла і періодично перебувала на лікуванні, зокрема: з 21 червня 255 року по 11 липня 2005 року в неврологічному відділенні Чернівецької обласної психіатричної лікарні з діагнозом: Хвороба Паркінсона акінетико-ригідна форма, виражено порушення функції. Скарги: на тремор лівої руки, загальну скованість, слиновиділення, загальну слабкість; з 31 травня 2006 року по 2З червня 2006 року в неврологічному відділенні Чернівецької міської клінічної лікарні №3 з діагнозом: Посттравматична енцефалопатія, лікворно-гіпертензійний синдром зі стійкою цефалгією, церебростенією Синдром Паркінсона, тремтливо-ригідна форма з порушенням функції ходьби. Супутній: ІХС. Дифузний кардіосклероз. СН І ст. ФКл ІІ. Ангіопатія сітківки; з 14 травня 2007 року по 08 червня 2007 року в неврологічному відділенні Чернівецької міської клінічної лікарні №3 з діагнозом: Посттравматична епцефалопатія, лікворно-гіпертензійний синдром зі стійким лікворно-гіпертензійним синдромом, цефалгією та церебростенічним синдромом. Синдром Паркінсона, тремтливо-ригідна форма з порушенням функції ходьби. Супутній: ІХС. Дифузний кардіосклероз. СН І ст. ФК ІІ. Ангіопатія сітківки; з 21 травня 2008 року по 10 червня 2008 року в неврологічному відділенні Чернівецької міської клінічної лікарні №3 з діагнозом: Посттравматична енцефалопатія. Синдром Паркінсонізма, тремтливо-ригідна форма з порушенням функції ходьби, стійкий лікворно-гіпертензійний синдром, цефалгія та церебростенічний синдром. Супутній: ІХс. Дифузний кардіосклероз. СН І ст. ФКл П. Ангіопатія сітківки; з 10 жовтня 2008 року в неврологічному відділенні Чернівецької міської клінічної лікарні №3 з діагнозом Посттравматична енцефалопатія ІІ, помірний лікворно-гіпертензійний синдром, синдром Паркінсона, тремтливо-ригідна форма, виражені порушення функції ходьби. Супутній: Хронічний холецистит, стадія помірного загострення. Хронічний пієлонефрит, стадія загострена. Двобічний нефроптоз. скд (сечо-кам`яний діатез); з 16 листопада 2009 року по 08 грудня 2009 року в неврологічному відділенні Чернівецької міської клінічної лікарні №3 з діагнозом: Посттравматичний енцефаліт з помірним лікворно-гіпертензійним синдромом, синдром Паркінсона, тремтливо-ригідна форма; з 05 жовтня 2010 року по 19 жовтня 2010 року в неврологічному відділенні Чернівецької міської клінічної лікарні №3 з діагнозом: Посттравматична травматична енцефалопатія ІІ-ІІІ з помірним лікворно-гіпертензійний синдром, с-м Паркінсонізму, тремтливо-ригідна форма; з 18 червня 2016 року по 06 липня 2016 року знаходилась на стаціонарному лікуванні Чернівецької обласної психіатричної лікарні з діагнозом: Посттравматична енцефалопатія ІІІ, помірний лікворно-гіпертензійний синдром. Синдром Паркінсона, тремтливо-ригідна форма. Виражена порушення ходи. Супутній: ІХС. Дифузний кардіосклероз. СН ІІ А. ФК ІІІ. ДВ. Гіпертонічна хвороба ІІ ст. Огляд окуліста (19.06.16): ангіопатія сітківки обох очей. Огляд кардіолога (19.06.16): Гіпертонічна хвороба ІІ ст. ІХС. Дифузний кардіосклероз. СН ІІ А діастолічний ФК ІІІ (а.с.21-50).
Відповідно до Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА у ОСОБА_5 група інвалідності: перша, підгрупа А, загальне захворювання. Потребує постійного стороннього догляду та допомоги. Рекомендації: «Д» нагляд та лікування у невропатолога (а.с.51).
Як вбачається з висновку експерта №115 від 19 грудня 2022 року (експертиза за матеріалами справи) комісія експертів прийшла до висновку, що:
- ОСОБА_5 тривалий час, а саме з 2005 року, страждала на хворобу Паркінсона, виникнення якої пов`язували із перенесеними черепно-мозковими травмами. З приводу цього діагнозу ОСОБА_5 перебувала на диспансерному обліку, з 08.08.2005 року по 31.05.2017 року була визнана інвалідом II групи, а з 02.06-08.06.2017 року за висновком МСЕК (медико-соціальною експертною комісією) була встановлена група інвалідності І «А». Висновок про умови та характер праці: Потребує постійного стороннього догляду та допомоги, «Д» нагляд та лікування у невропатолога. Діагноз: Хвороба Паркінсона з ураженням опорно-рухового апарату, центральної і периферійної нервової системи.
- Приймаючи до уваги вищенаведене, а також те, що незадовго до контрольної дати (дата підписання заповіту – 05 грудня 2018 pоку), а саме 29 листопада 2018 pоку, під час відвідання хворої лікарем, стан хворої був визначений як дуже слабкий, вона не розмовляла, не реагувала на зовнішнє оточення, мала високу температуру тіла, а також невірогідність позитивної динаміки у перебігу захворювання за відносно короткий час, комісія експертів піддає сумніву збереження можливості ОСОБА_5 підписування документів (а.с.140-147а).

Мотиви та доводи, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права 
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно зі ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.
Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції відповідає в повному обсязі.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав вважати, що складений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заповіт є нікчемним, оскільки неможливість ОСОБА_5  підписати заповіт є тільки припущенням експертів, у зв`язку з чим такий висновок не може вважатись беззаперечним прямим доказом того, що ОСОБА_5  не могла фізично підписувати заповіт. Окрім того, будь-якими належними та допустимими доказами у справі не було спростовано пояснення нотаріуса про те, що ОСОБА_5 була в приміщенні нотаріальної контори та самостійно підписала заповіт і розписалась у Реєстрі вчинення нотаріальних дій, при цьому позивач та його представник, ставлячи під сумнів можливість ОСОБА_5 підписувати документи, не клопотали про призначення почеркознавчої експертизи для визначення чи дійсно підпис, який міститься у заповіті належить покійній ОСОБА_5 .
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтею 1223 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
При цьому, право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).
Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і право на їх зміну, скасування.
Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права.
Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.
Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.
Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.
Відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа.
Відповідно до вимог статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.
Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним відповідно до вимог статті 1257 ЦК України.
Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236–1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.
У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21) зазначено, що «свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача; свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання; кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю».
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 , як на підставу своїх порушених прав, посилався не те, що оспорюваний заповіт є нікчемний в силу вимог ст. 1257 ЦК України як такий, що складений з порушенням його форми та посвідчення, оскільки мав бути підписаний з урахуванням положень ч. 4 ст. 207, ст.1247 ЦК України, а саме іншою особою за дорученням ОСОБА_5 , оскільки остання через стан свого здоров`я та наявності хвороб самостійно не могла підписувати документи.
Крім цього, позивач вказував, що ще один юридичний факт який засвідчує фізичну неможливість ОСОБА_5 підписувати документи є Довіреність від 12 грудня 2016 року, де вказано, що у зв`язку з хворобою ОСОБА_5 (хвороба Паркінсона) за її дорученням довіреність підписана ОСОБА_3 у її присутності. 
Відповідно до частини першої статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.
Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить,
що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним
та відповідати його внутрішній волі. Воля – це внутрішнє бажання заповідача визначити юридичну долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення – це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 жовтня
2021 року у справі № 703/4689/18 (провадження № 61-14976св21).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) вказано, що «правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію».
У постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року в справі №755/8686/17 (провадження № 61-8444св19) зазначено, що «аналіз абзацу 1 частини четвертої статті 207 ЦК України свідчить, що у певних випадках допускається підписання правочину іншою особою, якщо сторона правочину має різного роду вади, що заважають їй це зробити. У цьому разі порядок підписання іншою особою правочину регламентується частиною четвертою статті 207 ЦК України. Особа, яка підписує правочин (рукоприкладник), сама не є стороною правочину. Жодних прав і обов`язків щодо правочину, який нею підписується, в неї не виникає. Її роль зводиться виключно до заповнення певної вади особи, яка є стороною правочину».
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
Апеляційним судом встановлено, що 05 грудня 2018 року приватним нотаріусом Сторожинецького нотаріального округу Сирбу Л.Б. посвідчено заповіт   ОСОБА_5 , написаний приватним нотаріусом зі слів ОСОБА_5 і власноручно підписаний ОСОБА_5 у присутності приватного нотаріуса. Особу ОСОБА_5 встановлено та дієздатність перевірено, що у сукупності свідчить про дотримання приписів статей 1247, 1248 ЦК України.
Крім цього, обставини посвідчення заповіту від 05 грудня 2018 року підтверджені поясненнями приватного нотаріуса Сирбу Л.Б., надані в судовому засіданні в суді першої інстанції. З протоколу судового засідання вбачається, що приватний нотаріус вказала, що ОСОБА_5 особисто підписувала заповіт, і під час розмови із заповідачкою ОСОБА_5 , нотаріус дізналась що за ОСОБА_5 доглядає її брат. 
Таким чином, у справі, що переглядається, оспорюваний заповіт складений у письмовій формі, містить місце та дату його складення, прізвище, ім`я та по батькові спадкодавця, дату та місце її народження, а також прізвище, ім`я та по батькові спадкоємця із зазначенням родинних зв`язків з ним
(брат ОСОБА_4 ).
Судом встановлено, що заповідач  ОСОБА_5  не була визнана судом недієздатною чи обмежено дієздатною, мала право на складання заповіту.
Приватний нотаріус встановила особу заповідача за паспортом, перевірила її дієздатність, роз`яснила заповідачу зміст статей 1241, 1254, 1307 ЦК України, встановила її дійсну волю на розпорядження майном на випадок її смерті та посвідчила особистий підпис на заповіті. При складанні та посвідченні заповіту дотримано таємницю заповіту відповідно до статті 1255 ЦК України.
Також заповіт містить рукописний підпис заповідача та запис про те, що заповіт, зі слів заповідача, записаний нотаріусом і заповідачем прочитаний уголос, оскільки в тексті заповіту міститься запис, здійснений технічними засобами, що заповіт складено та записано зі слів заповідача приватним нотаріусом за допомогою технічних засобів, до підписання прочитаний уголос заповідачем і власноручно нею підписаний.
Крім цього, відповідно до ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як встановлено, постановою Верховного суду від 30 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 про визнання вказаного правочину недійсним: «наявне у ОСОБА_5 захворювання хоч і обмежувало її фізичні можливості, однак не потягло за собою позбавлення її можливості висловлювати свої наміри та бажання в доступній для інших формі. Надані позивачем докази не свідчать про те, що заповіт підписаний не заповідачем, або що заповідач не мав фізичної можливості підписати заповіт. За тривалий час розгляду справи клопотань про проведення у справі почеркознавчої експертизи не заявлялось та матеріали справи не містять». Встановлені обставини в даній справі мають преюдиційне значення у даній справі.
Надаючи оцінку висновку експертизи з точки зору його допустимості, суд виходить з приписів статей 78, 89 ЦПК України, згідно з якими суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням.  Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Висновок експертизи для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК Кодексу.
Висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла особа в конкретний момент підписувати правочин.
Судом встановлено, що в рамках даної справи судом першої інстанції призначалась посмертна судово-медична експертиза. Згідно висновку експерта №115 від 19 грудня 2022 року встановлено, що за життя ОСОБА_5 періодично лікувалася. Комісія піддала сумніву збереження можливості ОСОБА_5 підписування документів.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зі змісту дослідної та заключної частин вказаного вище висновку експерта №115 від 19 грудня 2022 року, експертами висловлене припущення, що ОСОБА_5 не могла підписувати документи станом на 05 грудня 2018 року з огляду на її стан здоров`я 29 листопада 2018 року, а також загальну характеристику хвороби Паркінсона, яка має прогресуючий характер з негативним прогнозом, оскільки приватний нотаріус в судовому засіданні зазначала, що ОСОБА_5 самостійно підписувала оспорюваний заповіт та стан її здоров`я дозволяв їй поставити підпис як на заповіті, так і у відповідному Реєстрі вчинення нотаріальних дій, поставивши лікоть на стіл, у зв`язку з чим такий висновок не може вважатись беззаперечним прямим доказом того, що ОСОБА_5 не могла фізично підписувати заповіт.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що ОСОБА_5 не була взмозі підписати чи не підписувала заповіт від 05 грудня 218 року, а тому такі позовні вимоги є не доведеними.
Апеляційний суд вважає не обґрунтованими посилання позивача на те, що довіреність видана ОСОБА_5 від 12 грудня 2016 року нею не підписана, а підписана за дорученням ОСОБА_3 , з огляду на наступне. 
Як вбачається з матеріалів справи, 12 грудня 2016 року приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Чернівецької області Хоміцькою Н.Г. посвідчена Довіреність, якою ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_9 або ОСОБА_10 розпоряджатися в тому числі керувати, продати належним їй автомобілем (а.с.62). 
З даної довіреності вбачається, що Довіреність підписана особисто  ОСОБА_5  та на прохання ОСОБА_5 підписана і ОСОБА_3 . При цьому, даною довіреністю перевірена дієздатність ОСОБА_5 .
На підставі викладеного, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми, змісту та порядку складення, будь-якими належними та допустимими доказами у справі не було спростовано пояснення нотаріуса про те, що ОСОБА_5 була в приміщенні нотаріальної контори та самостійно підписала заповіт і розписалась у Реєстрі вчинення нотаріальних дій, при цьому позивач та його представник, ставлячи під сумнів можливість ОСОБА_5 підписувати документи, не клопотали про призначення почеркознавчої експертизи для визначення чи дійсно підпис, який міститься у заповіті належить покійній ОСОБА_5 .
Судом першої інстанції вірно встановлено відсутність підстав вважати, що складений  ОСОБА_5  на користь  ОСОБА_4  заповіт є нікчемним, приватним нотаріусом заповіт прочитаний заповідачу та ним підписаний, посвідчений повноважною на те особою, яка перевірила дієздатність спадкодавця і встановила дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок її смерті, приватним нотаріусом додержано порядок посвідчення заповіту, зокрема послідовність всіх необхідних у цьому процесі дій, а позивачем не доведено таких порушень такого процесу, які би були наслідком нікчемності заповіту.
Позовні вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, визнання права власності в порядку спадкування та припинення права спільної сумісної власності на нерухоме майно є похідними від позовної вимоги про визнання правочину нікчемним, а тому задоволенню також не підлягають.
Таким чином, суд першої інстанції розглянув спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Щодо розподілу судових витрат
У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України зазначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахуванням приписів цієї норми, підстав для розподілу судових витрат немає, а витрати позивача понесені ним у суді апеляційної інстанції, залишаються за ним та відшкодуванню не підлягають.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 23 лютого 2023 року залишити без змін.
Керуючись ст.ст.141, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , інтереси якого представляє ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 23 лютого 2023 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений 18 травня 2023 року.

Головуючий                                              Н.К. Височанська
Судді:                                                 І.М.Литвинюк
                       І.Б.Перепелюк