Справа № 308/11094/22

П О С Т А Н О В А
Іменем України

18 травня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі: 
       головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача), 
       суддів:Джуги С.Д. і Мацунича М.В.,                                                з участю секретаря Сливки С.В.,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Сідун Олесі Степанівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 05 грудня 2022 року (у складі судді Малюка В.М.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Ужгородської міської ради в особі органу опіки та піклування, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон, -
ВСТАНОВИВ:
        ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у серпні 2022 р. 
       Просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України в країни Європейської Співдружності, Болгарію, Грецію, Ізраїль, Туреччину, Єгипет, Велику Британію, Сполучені Штати Америки, Азію, та інші країни малолітньому сину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі матері ОСОБА_1 , без згоди та супроводу батька дитини - ОСОБА_2 , до досягнення дитиною повноліття.
       На обґрунтування позовних вимог указала, що 30.09.2017 р. між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб виконавчим комітетом Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що зроблено відповідний актовий запис №137.
       У шлюбі в сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Шлюбні стосунки у позивача та відповідача не склалися, що стало причиною для звернення до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу.
       Відповідач систематично вживав алкогольні напої, вчиняв сварки, ображав та принижував позивачку. Така поведінка відповідача впливала на психофізичний розвиток їх спільного сина.
       Відповідач участі у вихованні сина не бере, сином не цікавиться та не піклується, натомість, без будь-яких причин та пояснень відмовляється надати дозвіл на виїзд їхнього сина за кордон. Позивачка має намір поїхати з сином, який повністю перебуває на її утриманні та вихованні, за кордон для проведення загального оздоровлення та відпочинку, а поведінка відповідача без належного обґрунтування чинить перешкоди у виїзді за кордон їх сина.
       Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 05 грудня 2022 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.
        ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і прийняти нову постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:
-відповідач без будь-яких причин і пояснень відмовляється надати дозвіл на виїзд їхнього сина за кордон;
-відповідач категорично заперечуючи проти виїзду дитини за кордон, шкодить інтересам дитини та порушує його право на повний і гармонійний розвиток, що свідчить про зловживання відповідачем своїми батьківськими правами.
       Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.
       Відповідач і третя особа були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. Судова повістка, адресована ОСОБА_1 , повернулася до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», про зміну місця своєї реєстрації позивач суду не повідомляла. Представник позивача - адвокат Сідун О.С., була повідомлена електронним листом, надісланим на електронну адресу, вказану представником позивача у апеляційній скарзі, що підтверджується відповідною довідкою (а.с.76).
       Відтак, розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи.
       Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із такого.
       У позовній заяві позивачем стверджується, що відповідач усунувся від обов`язку утримання дитини і позивач повністю матеріально забезпечує дитину. Водночас, доказів щодо наявності чи відсутності заборгованості зі сплати аліментів та її розміру позивачем не надано. 
       Через ненадання позивачем доказів щодо відсутності у відповідача відповідної заборгованості зі сплати аліментів є недоведеною та обставина, що позивач має якісь перешкоди для виїзду з дитиною за кордон без згоди батька. А отже недоведеним є факт порушення її прав відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
       Із 24.02.2022 р. виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону (п.2-3 Правил).
       На момент пред`явлення позову як і на момент розгляду судом даної справи воєнний стан в Україні не скасовано. А отже, будь-яких перешкод для виїзду з дитиною за кордон без згоди батька у період воєнного стану позивач не має, що, в свою чергу, свідчить про передчасність поданого позову.
       Колегія суддів не може повністю погодитися із висновками суду першої інстанції у частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог.
       Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який у подальшому було розірвано. У шлюбі в сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .
       Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 24.08.2022 р. шлюб, укладений 30.09.2017 р. між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , розірвано та стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання їх сина - ОСОБА_3 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів доходів батька, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви, а саме - із 10.05.2022 р. і до досягнення дитиною повноліття.
       Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
       Відповідно до ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
       Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
       Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
       Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
       Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
       Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.
       Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
       Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
       Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява N 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.
       На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.
       Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
       Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
       14 липня 2016 р. Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.
       Із цього часу законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
       Разом із тим, за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
       Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.
       Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
       Таким чином, дозвіл на тимчасові виїзди дітей за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, із визначенням його початку й закінчення.
       Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18).
       При цьому, при вирішенні питань, які стосуються життя дитини, та яка здатна сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
       Як видно з прохальної частини позовної заяви, позивач не вказує на який період (його початок і закінчення) необхідно надати дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька. 
       Колегія суддів наголошує, що дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на певний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.
       Позивач не надала, а в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази для підтвердження обставин того, коли та з якою метою позивач мала намір вивезти дитину за кордон. Також не було конкретизовано і причини виїзду та часові проміжки перебування дитини в певній країні.
       Питання про надання дозволу на виїзд дитини за межі України визначено позивачем для виїзду у дуже багато країн і часового періоду такого виїзду не вказано.
       Також позивач не надала доказів про відмову батька у видачі згоди на виїзд дитини за кордон у супроводі лише матері та не зазначила, в яку саме країну батько відмовив у виїзді дитини та з яких підстав.
       Позивач не довела належними та допустимими доказами, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України у супроводі матері та без дозволу і супроводу батька, без визначення його початку й закінчення щодо країн, до яких просила надати дозвіл на виїзд позивач, відповідає інтересам дитини, не порушує прав батька на спілкування з нею і не позбавляє його права брати участь у вихованні та утриманні дитини.
       Тимчасовий виїзд за кордон за межі України сина відповідача в супроводі матері та без згоди і супроводу батька дитини, без обмеження у кількості виїзду та часу перебування на період до досягнення дитиною 16 р. суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у його вихованні та можливості спілкування з ним.
       Одночасно колегія суддів зауважує і про це правильно зазначив суд першої інстанції, що відповідно до абзацу тринадцятого пункту 2-3 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 383 від 29.03.2022 р. виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону.
       Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги та відповідно до ст. 376 ч.1, п.п.1,4 ЦПК України оскаржене рішення належить змінити в частині правового обґрунтування (мотивувальна частина), а резолютивну частину судового рішення залишити без змін.
       Керуючись 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1,3,4, 381-384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу адвоката Сідун Олесі Степанівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.         2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 05 грудня 2022 року змінити в мотивувальній частині.                                                3.Резолютивну частину рішення Ужгородського міськрайонного суду від 05 грудня 2022 року залишити без змін.                                         4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.                                                                         5.Повне судове рішення складено 29 травня 2023 р.
Судді: