Дата документу 18.04.2023 Справа № 331/3872/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 331/3872/20         Головуючий у 1 інстанції: Антоненко М.В.
Провадження № 22-ц/807/210/23         Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2023 року         м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:        Полякова О.З.,
суддів:        Кухаря С.В.,
       Крилової О.В.
секретар: Бєлова А.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, який у подальшому неодноразово уточнювала, до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу.
В обґрунтування позову зазначала, що 24 грудня 2019 року ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 позику у розмірі 21448 доларів США, що станом на грудень 2019 року становило 501883,20 грн, що підтверджується оригіналом розписки, підписаної відповідачем власноручно.
Гроші позичались на 12 місяців від дати підписання розписки під 1 процент в місяць, який мав сплачуватися до 15 числа кожного місяця.
ОСОБА_2 зазначала, що умови розписки ОСОБА_1 влаштовували в повному обсязі. Проте жодного місяця позивач не отримувала коштів у сумі 1 процента від розміру позики до 15 числа. У грудні 2020 року закінчився строк повернення основної суми за договором позики, яка становила 21448 доларів США.
В порушення умов укладеного між сторонами договору позики відповідач у добровільному порядку борг не повернула.
Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь 21448 доларів США основного боргу за договором позики від 24 грудня 2019 року та відсотки за користування чужими коштами за період з 25 грудня 2019 року до 22 лютого 2022 року у розмірі 2573 долари США, а також судові витрати зі слати судового збору у розмірі 7605,37 грн та витрат на правову допомогу у розмірі 5000 грн.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2022 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу за договором позики від 24 грудня 2019 року у розмірі 21448 доларів США та відсотки за користування чужими коштами за період з 25 грудня 2019 року до 25 грудня 2020 року у розмірі 2573 долари США, а всього: 24021 долар США, судові витрати, які складаються зі сплати судового збору за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову у розмірі 7605,37 гривень та витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 гривень.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2022 року скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що у 2014 році вона дійсно брала у борг у ОСОБА_2 грошові кошти у сумі еквівалентній 5000 доларів США під розписку. Вказані грошові кошти вона поступово віддавала, що підтверджується розписками. Скаржниця зазначає, що детальних умов розписки точно не пам`ятає, адже під час розрахування з ОСОБА_2 , та постійно перераховувала суму боргу, у зв`язку із тим, що курс долара по відношенню до гривні у 2014 році значно виріс. 24 грудня 2019 року позивач у черговий раз повідомила про перерахування суми заборгованості, яка склала 2144 долари США. Того ж дня, ОСОБА_2 запропонувала замість першої розписки 2014 року, написати нову саме на суму 2144 долари США строком на 1 рік під 1 процент у місяць, на що ОСОБА_1 погодилась та написала розписку. Скаржниця зазначає, що ні в 2019, ні в 2020 році жодних коштів від позивача фактично не отримувала. Крім того, за твердженням ОСОБА_1 , пізніше вона повідомила позивача про відсутність у неї можливості сплачувати відсотки та суму неіснуючого боргу, на що ОСОБА_2 погодилась.
За твердженням ОСОБА_1 , сума боргу, зазначена в розписці змінена: дописано останню цифру «8», оскільки вона писала розписку на 2144 долари США, натомість у розписці вказана сума у 21448 доларів США. Кошти у розмірі 21448 доларів США ОСОБА_2 їй не передавала. 
Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.
17 квітня 2023 року до апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про проведення у справі повторної почеркознавчої експертизи. Колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволенняз огляду на таке. 
Так, предметом розгляду справи, рішення у якій переглядається, є стягнення боргу за договором позики.
Слід зазначити, що ОСОБА_1  декілька разів скористалась своїм правом на звернення до суду з такими клопотаннями під час розгляду справи в суді першої інстанції та до апеляційного суду, зокрема. Так, ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 липня 2021 року задоволено клопотання представника відповідача, призначено у цій справі судово-почеркознавчу експертизу. Також ухвалою Запорізького апеляційного суду від 20 вересня 2022 року у справі призначено судову технічну експертизу.
Згідно з висновком судового експерта Дніпропетровського НДЕКЦ Крижановської О.А. № 5950-22 від 31 січня 2023 року, увесь рукописний текст досліджуваної розписки від 24 грудня 2019 року виконаний однією пастою синьо-фіолетового кольору для кулькової ручки. Будь-яких змін, а саме: підчистка, травлення, дописка та виправлення у рукописному тексті досліджуваної розписки від 24 грудня 2019 року та в сумі «21448» не проводилось. Будь-яких незабарвлених, вдавлених штрихів, згаслого (невидимого) тексту у досліджуваній розписці не виявлено.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що наявних у цій справі доказів достатньо для того, аби встановити та оцінити обставини, які є предметом судового розгляду, та зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), залишає без задоволення клопотання ОСОБА_1 про призначення повторної почеркознавчої експертизи.
В судовому засіданні ОСОБА_1 наполягала на задоволенні апеляційної скарги, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2022 року просила скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2  відмовити. 
ОСОБА_2 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2022 року просила залишити без змін.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно частини першої статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частинами першою-другою статті 631 ЦПК України встановлено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої-другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно частини першої статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (частини перша та друга статті 1046 ЦК України).
В цивільному законодавстві передбачена презумпція відплатності договору (частина 5 статті 626 ЦК України). У частині першій статті 1048 ЦК України закріплено загальне правило про відплатність договору позики, за яким позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто у частині першій статті 1048 ЦК України передбачена презумпція відплатності договору позики, яка діє за умови, якщо безоплатність договору позики прямо не встановлена нормою закону або конкретним договором.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частини перша та друга статті 1047 ЦК України).
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
У відповідності до частин першої, другої, четвертої статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.
Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.
Так, суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 24.12.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів на суму 21448 дол. США, які ОСОБА_1 зобов`язалась повернути в строк до 24.12.2020 зі сплатою 1% від суми боргу на місяць, що підтверджено оригіналом розписки, яка міститься в матеріалах справи (т. 1, а.с. 248).
В порушення умов договору ОСОБА_1 зобов`язання з повернення позики не виконала.
Станом на 22.02.2022 заборгованість ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 за договором позики з урахуванням відсотків становила 24021 долар США.
Згідно з висновком експертів Запорізького відділення Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України №1326-21 від 17.02.2022, рукописний текст, що розміщений в розписці від 24.12.20219 виконаний самою ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 116, питання № 1).
Згідно з висновком судового експерта Дніпропетровського НДЕКЦ Крижановської О.А. № 5950-22 від 31 січня 2023 року, увесь рукописний текст досліджуваної розписки від 24 грудня 2019 року виконаний однією пастою синьо-фіолетового кольору для кулькової ручки. Будь-яких змін, а саме: підчистка, травлення, дописка та виправлення у рукописному тексті досліджуваної розписки від 24 грудня 2019 року та в сумі «21448» не проводилось. Будь-яких незабарвлених, вдавлених штрихів, згаслого (невидимого) тексту у досліджуваній розписці не виявлено (т. 2, а.с. 48).
Колегія судів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 не надала суду жодного належного доказу на підтвердження своїх доводів щодо того, що вона писала розписку ОСОБА_2 на іншу суму, а цифра «8» в розписці була дописана пізніше, отже, такі доводи є необґрунтованими. 
Разом з тим, висновки призначених в суді першої та апеляційної інстанцій експертиз свідчать про те, що рукописний текст, розміщений в розписці від 24.12.2019 виконаний самою ОСОБА_1 , увесь рукописний текст досліджуваної розписки від 24 грудня 2019 року виконаний однією пастою синьо-фіолетового кольору для кулькової ручки. Будь-яких змін, а саме: підчистка, травлення, дописка та виправлення у рукописному тексті досліджуваної розписки від 24 грудня 2019 року та в сумі «21448» не проводилось. Будь-яких незабарвлених, вдавлених штрихів, згаслого (невидимого) тексту у досліджуваній розписці не виявлено.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, перевірив їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, та дійшов обґрунтованого висновку про законність, обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки матеріалами справи підтверджено укладання договору позики між сторонами.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не встановив наявності між сторонами правовідносин за договорами позики, дійсність такої угоди та її достовірність, адже твердження позивача не підтверджені належними доказами спростовуються матеріалами справи, оскільки в ній містяться оригінал розписки ОСОБА_1 від 24.12.2019 (т. 1, а.с. 248).
Колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18.05.2022 у справі № 310/9447/18 та правову позицію Великої палати Верховного суду, викладену у постанові від 16.01.2019 у справі 373/2054/16-ц, щодо того, що укладення і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, позики, не суперечить чинному законодавству.
Інші доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки.
Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України",  № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу  ОСОБА_1  слід залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2022 року- без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2022 рокуу цій справі – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 27 квітня 2023 року.

Головуючий:

Судді: