ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2023 р. 	Справа № 480/10069/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Григорова А.М.,
Суддів: Бартош Н.С. ,  Подобайло З.Г. ,

          розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 08.08.2022, головуючий суддя І інстанції: О.В. Соп`яненко, м. Суми, повний текст складено 08.08.22  по справі № 480/10069/21
за позовом        ОСОБА_1  
до       Військової частини НОМЕР_1                        
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд першої інстанції: 
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно; 
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на  користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.
В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що до 27.09.2021 він проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 , після його звільнення зі служби військовою частиною не проведено з ним остаточний розрахунок, а саме не виплачено грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна, з приводу чого позивач звертався до командира військової частини із рапортом про виплату вказаної компенсації. Проте, виплату компенсації відповідачем не було проведено. На його думку така бездіяльність відповідача є протиправною та порушує його права.
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 11.10.2021 року відкрито провадження в адміністративній справі № 480/10069/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 08.08.2022 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії – задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1  на користь ОСОБА_1  судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 1000 (одна тисяча) грн.
Військова частина НОМЕР_1 не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій  просила скасувати повністю рішення Сумського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2022 року в адміністративній справі №480/10069/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 
В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм процесуального та матеріального права, є незаконним та необґрунтованим. Посилається на наказ Міністерства оборони України від 10.06.2019  № 306 "Про внесення змін до наказу Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року № 232".                                    Зазначає, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27.09.2020 року №199  загальний термін служби позивача за контрактом складав 3 роки, що є меншим ніж 5 років, а тому підстави для  нарахування та виплати компенсації за неотримане речове майно відсутні. Крім того, звертає увагу, що під час проходження військової служби позивач до Військової частини НОМЕР_1 з відповідним рапортом про нарахування та виплату компенсації вартості за неотримане речове майно не звертався. Вказує, що рапорту на виплату грошової компенсації у встановлені терміни, тобто до моменту виключення військовослужбовця зі списку особового складу частини -  до 27.09.2021р. з відповідною реєстрацією кадрового органу військової частини солдатом військової служби за контрактом ОСОБА_1 надано не було. Відповідний рапорт було надано солдатом ОСОБА_1 із запізненням - 28.07.2022 року                  (після звільнення), що згідно з керівними документами є особистою відповідальністю військовослужбовця, спланованого до звільнення. Зазначає, що все вищезазначене унеможливило нарахування довідки-розрахунку за нестримане речове майно та проведення виплати грошової компенсації до моменту виключення військовослужбовця зі списку особового складу частини. В зв`язки з чим, керуючись розпорядженням Тимчасово виконуючого обов`язки начальника тилу ІНФОРМАЦІЯ_1 , солдатові ОСОБА_1 виписано речовий атестат про видачу предметів речового майна  та надано до особової справи встановленим порядком. Довідка-розрахунок за неотримане речове майно не виписувалася. Таким чином, позивачу видано речовий атестат про видачу предметів речового майна, який він може реалізувати за потреби, отримавши речове майно. Вважає, що на підставі зазначеного вище, законні права та інтереси позивача відповідачем не було порушено.  Крім того, висловлює незгоду із рішенням суду першої інстанції, в частині стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 грн. Посилається на приписи ст.134 КАС Україн, ч.7 ст.139 КАС України. Крім того, посилається на пункт 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі  Lavents v. Latvia  (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовуються лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. Зазначає, що проаналізувавши зміст наданих юридичних послуг, слід зазначити, що вказані послуги пов`язані з підготовкою позовної заяви у даній справі,  разом з тим, їх заявлена вартість не є співмірною за ознаками, визначеним частиною 5 статті 134 КАС України, оскільки ця справа за складом учасників, підставами виникнення спору, позовними вимогами та з огляду на законодавство, яке регулює спірні правовідносини, є справою незначної складності та підлягає вирішенню за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи проводиться без виклику сторін. Вказує, що складання адвокатом в рамках даної адміністративної справи документів не потребувало значного часу, такі послуги не є послугами великого обсягу, складність справи є незначною. 
Позивач скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст.304 КАС України, в якому посилаючись на те, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджено обставини справи, застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, що в свою чергу виключає порушення норм процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду у справі №480/10069/21 від 08.08.2022 - без змін. 
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З урахуванням наведеної вище норми КАС України, а також того, що рішення суду першої інстанції прийнято за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, суд апеляційної інстанції розглядає дану справу в порядку письмового провадження.
Учасниками по даній справі було отримано копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду від 21.02.2023  року про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. позивачем отримано копію апеляційної скарги відповідача, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштового відправлення. 
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги оскаржуване рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що позивач проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №199 від 27.09.2021 солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , водія - електрика відділення матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_2 , звільненого наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 28.08.2021 №65-рс, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з військової служби у запас за пп. "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту) вважати таким, що справи та посаду водія - електрика відділення матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_2 здав і направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 . З 27.09.2021 припинено дію контракту про проходження військової служби та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Позивач звернувся із рапортом на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив виплатити йому грошову компенсації вартості за неотримане речове майно.
При звільненні зі служби позивачу грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна виплачено не було.
Оскільки відповідачем не було здійснено виплату грошової компенсації, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно є протиправною, а тому необхідно зобов`язати військову частину нарахувати і виплатити заборгованість.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
Частиною 2 статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі по тексту - Закон України №2232-XII)  здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до частини 2 статті 24 Закону України №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Спеціальним законом, який, відповідно до Конституції України, визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII від 20.12.1991 (далі по тексту - Закон України №2011-XII).
Відповідно до ст.1 Закону України №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі статтею 1-2 Закону України №2011-XII військовослужбовці користуються всіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Приписами ст.2 Закону України №2011-XII визначено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України. 
Згідно із статтею 9-1 Закону України №2011-XII речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання наведеної вище норми Закону України №2011-XII, Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 за №178 був затверджений Порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі по тексту - Порядок №178, в редакції чинній на час спірних правовідносин), пунктами 2, 3 якого визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Згідно п.4,5 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), в якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Відповідно до п.4 розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 року військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна. Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 “Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно”.
Аналіз наведених вище норм вказує на те, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно словосполучення "у разі звільнення з військової служби", а не, наприклад, "при звільненні з військової служби", дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).
Отже,  військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній в постановах від 03.10.2018 по справі №803/756/17,  від 30.07.2020 року по справі № 820/5767/17, які в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України є такими, що підлягаю врахуванню у спірних правовідносинах по даній справі. 
Крім того, колегія суддів зазначає, що на користь вказаного вище висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку №178 передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній в постанові від 23.08.2019 року по справі №2040/7697/18
Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008.
Відповідно до п.242 вказаного Положення після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Як вбачається з матеріалів даної справи, станом на день виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини ним не було отримане належне до видачі речове майно (а.с.9).
Отже, з огляду на наведені вище висновки, а також те, що останній був звільнений з військової служби та подав командирові Військової частини НОМЕР_1 рапорт про виплату йому грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно, наявні правові підстави для нарахування та виплати позивачу вказаної компенсації. 
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку щодо обґрунтованості та правомірності висновку суду першої інстанції про задоволення адміністративного позову, який визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно та зобов`язав  Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно.
Щодо посилання в апеляційній скарзі на наказ Міністерства оборони України від 10.06.2019  № 306 "Про внесення змін до наказу Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року № 232", а також на те, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27.09.2020 року №199  загальний термін служби позивача за контрактом складав 3 роки, що є меншим ніж 5 років, а тому підстави для  нарахування та виплати компенсації за неотримане речове майно відсутні, то колегія суддів відхиляє наведені доводи скарги, як такі, що не спростовують наведених вище висновків суду щодо права позивача на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у разі звільнення військовослужбовця з військової служби,  шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби, що цілком відповідає практиці Верховного Суду, викладеним у його постановах, на які містяться посилання суду апеляційної інстанції вище. 
Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що під час проходження військової служби позивач до Військової частини НОМЕР_1 з відповідним рапортом про нарахування та виплату компенсації вартості за нестримане речове майно не звертався, тобто рапорту на виплату грошової компенсації у встановлені терміни, тобто до моменту виключення військовослужбовця зі списку особового складу частини -  до 27.09.2021р. з відповідною реєстрацією кадрового органу військової частини солдатом військової служби за контрактом ОСОБА_1 надано не було, а відповідний рапорт було надано солдатом ОСОБА_1 із запізненням - 28.07.2022 року                  (після звільнення), що згідно з керівними документами є особистою відповідальністю військовослужбовця, спланованого до звільнення, то колегія суддів вважає наведені доводи скарги необґрунтованими та такими, що не впливають на вирішення даної справи, оскільки як вже зазначалося вище, право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу), і відповідачем не заперечується факт звернення до нього позивача з рапортом щодо виплати зазначеної компенсації. 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачу видано речовий атестат про видачу предметів речового майна, який він може реалізувати за потреби, отримавши речове майно, колегія суддів відхиляє, оскільки в даному випадку це жодним чином не заперечує його права на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження військової служби.
Доводи апеляційної скарги про те, що законні права та інтереси позивача відповідачем не було порушено, є необґрунтованими та такими, що суперечать наведеним вище висновкам суду. 
Щодо доводів апеляційної скарги, які стосуються незгоди із рішенням суду першої інстанції, в частині стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 грн., з посиланням на неспівмірність розмір витрат на оплату послуг адвоката, оскільки ця справа за складом учасників, підставами виникнення спору, позовними вимогами та з огляду на законодавство, яке регулює спірні правовідносини, є справою незначної складності та підлягає вирішенню за правилами спрощеного позовного провадження, зазначаючи, що розгляд справи проводиться без виклику сторін, а складання адвокатом в рамках даної адміністративної справи документів не потребувало значного часу, і такі послуги не є послугами великого обсягу, то колегія суддів відхиляє наведені доводи, оскільки вважає вірним висновок суду першої інстанції про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1  на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 1000 (одна тисяча) грн., з огляду на те, що такий розмір є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та значенням справи для сторони. Той факт, що дана справа є справою незначної складності не заперечує права позивача на компенсацію витрат на правову допомогу. При цьому, як вже неодноразово зазначено у постановах Верховного Суду, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин. 
В даному випадку висновки суду першої інстанції, в частині стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу не суперечать висновкам Європейського суду з прав людини, викладених в рішенні  Європейського суду з прав людини у справі  Lavents v. Latvia  (заява 58442/00) (пункт 154 цього рішення), на яке посилається відповідач в апеляційній скарзі. 
Колегія суддів вважає, що доводи, викладені у апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи, не спростовують висновків суду першої інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.
Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідачем у справі, як суб`єктом владних повноважень, не було доведено (доказано) правомірності його бездіяльності, яка є предметом оскарження у даній справі.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Таким чином, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Правові підстави для розподілу судових витрат у відповідності до вимог                                 ст.139 КАС України, відсутні.
 Враховуючи те, що дана справа є справою незначної складності, а також те, що дана справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.   
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  - залишити без задоволення.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 08.08.2022 по справі                         №480/10069/21 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	А.М. Григоров 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Н.С. Бартош    З.Г. Подобайло