Справа № 350/1148/22 
Провадження № 22-ц/4808/485/23
Головуючий у 1 інстанції Бейко А. М. 
Суддя-доповідач Мальцева 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді Мальцевої Є.Є.,
суддів Баркова В.М., Луганської В.М.,
секретар Кузів А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 и про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, 

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , у якому просила визнати останню такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у домоволодінні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.06.2018. Відповідач доводиться їй колишньою невісткою, тобто колишньою дружиною її сина ОСОБА_3 , шлюб з яким розірваний рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 29.07.2022, і вже більше року вони не проживають разом. Позивач зазначила, що ОСОБА_1 тільки зареєстрована в належному їй будинку, проте останні п`ять років в ньому не проживає, оскільки разом з її сином вони придбали власну квартиру, де і проживали. Всі обов`язки, що випливають з утримування та обслуговування належного їй житлового приміщення, покладені тільки на неї, тому вона вважає, що відповідач втратила право на користування житловим приміщенням у зв`язку з відсутністю в ньому понад один рік без поважних причин. Відповідач не є членом її сім`ї, тому її реєстрація у вищезазначеному помешканні порушує її право на володіння, користування та розпорядження вказаним житловим приміщенням. На неодноразові прохання виписатись з належного їй помешкання відповідач не зважає і відмовляється зробити це добровільно, тому ОСОБА_2 звернулася за захистом своїх законних прав та інтересів до суду.

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. 
Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у домоволодінні АДРЕСА_1 . 

Відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення, просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.
Апеляційна скарга вмотивована тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи. Надані позивачем докази не підтверджують її позовних вимог, сама позивач участі у справі не приймала. 
В акті про не проживання відповідача за адресою спірного житла не містить відомостей, з якого часу ОСОБА_1 не проживає в будинку. 
Суд не надав належної оцінки і не врахував докази, надані відповідачем на спростування позовних вимог: ними достатньо підтверджено, що відповідач ніколи не втрачала інтерес до житла, а її тимчасова відсутність викликана тим, що протягом останнього календарного року вона разом із колишнім чоловіком щотижня їздила на роботу за кордон.
Відповідач надала разом із скаргою квитанції про оплату комунальних послуг за спірним будинком, медичні документи про лікування нею в Калуському районі. 
Таким чином, позивач не довела належно факт вибуття відповідача на постійне місце проживання до іншого населеного пункту, в інше жиле приміщення, а також факту відсутності відповідача в спірному житлі більше одного року. 
Крім того, позивач не приймала участі в судовому процесі, давно знаходиться за кордоном, тому відповідач має сумнів щодо процесуальних прав її представника, однак суд на це уваги не звернув, справу розглянув. 
Справу судом розглянуто формально, обставини справи з`ясовано неповно, рішення судом ухвалено суб`єктивне і незаконне. 

Представник позивача ОСОБА_2 – адвокат Яцків М.В. надав відзив на апеляційну скаргу, заперечував проти скасування рішення, оскільки вважає його обґрунтованим і законним. 
Так, суд при вирішенні справи спирався не тільки на акт про непроживання відповідача, а і на покази свідків, деякі з них були допитані саме за клопотанням відповідача. 
Наявність у відповідача квитанцій про оплату послуг за спірною адресою вказує, що оплата проводилася в грудні 2018 року, при цьому споживання електроенергії було мінімальним – що підтверджує, що в спірному будинку ніхто не проживав. Більш того, три з чотирьох квитанцій оплачені в установах в Івано-Франківську, і тільки одна в с.Перегінськ Рожнятівського району. 
ОСОБА_2 не уповноважувала відповідача утримувати будинок, оплачувати комунальні послуги. На такі дії вона уповноважувала свого сина на період з жовтня 2014 року по жовтень 2017 року, а потім – онука ОСОБА_4 на період з 22.07.2020 року і по теперішній час, що підтверджується відповідними довіреностями. 
Медичні документи відповідачу видані в Калуші, що ніяк не підтверджує проходження нею проживання за спірною адресою. 
Відповідач в суді першої інстанції пояснювала, що вона постійно проживає в Івано-Франківську, а приїжджає в с.Ясень, щоб прибирати у будинку, займатися господарськими справами. Отже, суд правильно врахував, що твердження відповідача про те, що час від часу вона навідується до будинку, не є вагомими, не свідчать про її місце проживання в ньому. 

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не явилася. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином через представника. 

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_1 , іі представника   – адвоката  Ошуст С.Є., який підтримав доводи апеляційної скарги, представника позивача ОСОБА_2 – адвоката Яцків М.В., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у житлі, що належить позивачу на праві приватної власності, зареєстрована, але не проживає за місцем реєстрації більше року без поважних причин, а тому її слід визнати такою, що втратила право на користування.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_2 належить на прав приватної власності домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7).
З копії довідки №1261, виданої 13.09.2022 Ясенським старостинським округом Перегінської селищної ради (а.с.7), а також акту обстеження домоволодіння жительки с.Ясень Калуського р-ну Івано-Франківської області ОСОБА_2 від 19 вересня 2022 року (далі – акт обстеження) (а.с.8), складеного комісією в складі сусідів позивача - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , встановлено, що у домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровані позивач ОСОБА_2 , її син ОСОБА_3 , а також її невістка ОСОБА_1 .
Зазначеним актом обстеження, затвердженим старостою Ясенської сільської ради Перегінської селищної ради, також встановлено, що зі слів сусідів невістка ОСОБА_1 у АДРЕСА_1 не проживає.
Особи, які входили до складу комісії та підписали цей акт, зокрема ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , допитані в судових засіданнях у якості свідків, з показань яких суд по суті встановив, що відповідач ОСОБА_1 не проживає у АДРЕСА_1 більше року, а проживає у квартирі, яка знаходиться у м.Івано-Франківську.
Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 29.07.2022 (а.с.4-5) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.
З припису від 15.08.2020 року (а.с.50) вбачається, що відносно ОСОБА_3 було винесено заборонний припис у зв`язку із насильством у сім`ї щодо дружини ОСОБА_1 , в приписі вказано, що остання проживала з чоловіком в АДРЕСА_2 .
З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.24-25) судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_1 та її колишньому чоловіку ОСОБА_3 на праві приватної власності спільно з частками 1/2:1/2 належить квартира АДРЕСА_3 . 

Оцінивши докази у справі суд прийшов до переконання, що відповідач ОСОБА_1 з власної волі без поважних причин більше року не проживає у спірному житлі. 

Надані відповідачем фотознімки (а.с.71, 83-86, 90) з метою спростування позовних вимог суд оцінив критично, оскільки вони не підтверджують факту проживання або перебування відповідачем ОСОБА_1 у спірному домоволодінні протягом останнього календарного року або за більш тривалий період.
З цих же підстав суд вважає неналежними доказами на спростування позовних вимог долучені до матеріалів справи копії Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, Індивідуальної програми реабілітації інвалідів №600, Виписки з історії хвороби ОСОБА_1 (а.с.87-89).
А надані відповідачем ОСОБА_1 до матеріалів справи копії квитанцій (а.с.72-74) не підтверджують факт оплати нею комунальних послуг за надані послуги у буд. АДРЕСА_1 , оскільки платником у цих квитанціях вказано позивачку ОСОБА_2 , тому суд не взяв до уваги такі платіжні документи як доказ факту проведення оплат відповідачем. 
В суді першої інстанції були допитані свідки.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_7 дала суду показання про те, що з відповідачем вона не перебуває у родинних або неприязних відносинах. Вона підписувала акт обстеження домоволодіння жительки с.Ясень від 19.09.2022 як член комісії. По суті свідок пояснила, що вона не бачила відповідача у с.Ясень вже досить давно, востаннє більше року назад, коли помер родич позивачки ОСОБА_2 . Також ОСОБА_7 зазначила, що ОСОБА_1 приїжджає у с.Ясень тільки іноді, але живе в іншому місті. 
Свідок ОСОБА_6 пояснила суду, що вона не перебуває у родинних стосунках із сторонами по справі. Зазначила, що ОСОБА_1 не живе у с.Ясень приблизно 3-4 роки. Де вона проживає їй не відомо, ймовірно у квартирі у м.Івано-Франківськ, хоча бачила її на кладовищі приблизно один рік назад.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила суду, що вона постійно проживає у с.Ясень. по сусідству із позивачем ОСОБА_2 , не перебуває у родинних стосунках із сторонами по справі. Свідок ствердила, що останній раз бачила відповідачку ОСОБА_1 на похороні її родича, приблизно рік назад.
У судовому засіданні були допитані як свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - батьки відповідача ОСОБА_10 .. Вона показали, що їхня дочка приїжджає, працює та ночує у спірному будинку. Однак їхні показання суд не прийняв як докази, оскільки вони є батьками відповідача, а тому зацікавлені у результатах розгляді справи.

Враховуючи вищезазначене, суд прийшов до висновку, що твердження відповідачки ОСОБА_1 про те, що вона час від часу приїжджає у спірне житло не є вагомими, оскільки не доведені належними і допустимими доказами. Більше того, зазначена обставина не може свідчити про те, що спірне житло використається відповідачем як місце постійного її проживання.
Проте, перевіривши справу, колегія суддів не може погодитися із таким висновком. 
Відповідно до ст.2 ЦК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Статтею 41 Конституції України та статтею першою Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно зі статтею 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Пункт 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (з протоколами) (далі - Конвенція) гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) тлумачить це право як: право займати житло, право не бути виселеним, право не бути позбавленим житла. Право на захист, згідно з цією статтею Конвенції, має не лише власник, але і наймач (Ларкос проти Кіпру" (Larkos v. Cyprus), від 18 лютого 1999 року).
З наведеного можна зробити висновок, що право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Конституцією України, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.
Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Отже, суд може задовольнити такі вимоги, якщо є достатні та допустимі докази не проживання особи понад один рік у вказаному житловому приміщенні. 
Якщо є причини не проживання відповідача, то суд оцінює поважність таких причин. 
Як вбачається зі справи, ОСОБА_1 розірвала шлюб із чоловіком – сином позивача в липні 2022 року. В жовтні 2022 року позивач звернулася до суду із позовом про визнання її такою, що втратила право проживання у житлі позивача у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 більше року не проживає в її будинку. 
Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням(частини перша та четверта статті 156 ЖК України).
Відповідно до частини другої статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. 
Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
Позивачем не спростовано той факт, що відповідач вселилася у спірне житло зі згоди власника житла. 
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Вирішуючи спори про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, який перебуває у приватній власності, суди з урахуванням обставин справи надають оцінку правам, гарантованим статтею 8 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, пропорційності втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло з метою захисту права власності.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про доведеність того, що відповідач безперервно понад один рік без поважних причин не проживає у будинку, оскільки на думку колегії суддів у матеріалах справи відсутні беззаперечні докази на підтвердження цієї обставини.
Наявний в матеріалах справи акт від 19 вересня 2022 року (а. с.8) про не проживання ОСОБА_1 за адресою спірного житла без зазначення періоду такого проживання не підтверджує факт відсутності її у досліджуваний період (мінімум за рік до звернення до суду) у спірному будинку, оскільки фізична особа відповідно до частини шостої статті 29 ЦК України може мати кілька місць проживання, і це не підтверджено достеменно показами свідків, які не вказали прямо і однозначно на такі обставини, пояснили, що бачили відповідача навіть не біля будинку приблизно рік тому, а на похоронах родича в селі, при цьому допитані були у грудні 2022 року, а в суд позивач звернулася в жовтні 2022 року. Староста Ясеньського старостинського округу також не надав суду конкретну інформацію, з якої дати та протягом якого часу відповідач не проживає за адресою будинку позивача. (а.с.82). 
Припис відносно ОСОБА_3 у зв`язку із насильством у сім`ї щодо дружини ОСОБА_1 , в якому зазначена адреса в АДРЕСА_2 , винесений 15.08.2020 року (а.с.50) , також не підтверджує відсутності відповідача понад рік до звернення до суду за адресою будинку позивача. 
Крім того, позивач не довела суду, яким чином реєстрація відповідача у спірному житлі перешкоджає їй у реалізації права власності на будинок.
Сам по собі факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишнього члена сім`ї власника житла права користування займаним приміщенням. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі N 447/455/17 (провадження N 14-64цс20).
Встановивши обставини справи і проаналізувавши надані позивачем докази, колегія суддів вважає, що суд прийшов до необґрунтованого висновку про доведеність вимог позивача про не проживання ОСОБА_1 в її будинку понад один рік. 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги такими, що заслуговують на увагу. Висновки суду першої інстанції про наявність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право проживання у спірній квартирі, не відповідають дійсним обставинам, оскільки позивач не довела належним чином факт непроживання відповідача без поважних причин у спірному жилому приміщенні. У зв`язку із цим не мають правового значення надані позивачем суду її довіреності на уповноваження третіх осіб укладати договори для утримання будинку, оскільки не спростовують вищевказаних обставин. 
Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 .
Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, то у відповідності до положень статті 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача необхідно стягнути витрати на судовий збір за апеляційне оскарження рішення в сумі 1488,60 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2023 року скасувати. 
В позовних вимогах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням у домоволодінні АДРЕСА_1 - відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування судових витрат 1488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) грн. 60 коп..
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений 13 квітня 2023 року.

Головуюча                                                                 Є.Є. Мальцева
Судді:                                                                 В.М. Барков
В.М. Луганська