Постанова
Іменем України 
11 травня 2023 року
м. Київ
справа № 576/1421/20
провадження № 51-3943 км 22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,
прокурора                                          ОСОБА_5 ,
захисника                                          ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції)
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 09 червня 2021 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 10 жовтня 2022 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням
 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 03 червня 2015 року за ч.ч. 2, 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263, ч.ч. 1, 2 ст. 309, ч. 1 ст. 70 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, звільненого 13 вересня 2018 року після відбуття строку покарання,
 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 09 червня 2021 року ОСОБА_7 засуджений до покарання у виді позбавлення волі:
- за ч. 2 ст. 185 КК України - на строк 3 роки;
- за ч. 2 ст. 186 КК України - на строк 5 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Строк відбування покарання рахувати з 10 березня 2021 року, зарахувавши у строк покарання час попереднього ув`язнення ОСОБА_7 з 10 березня по 06 травня 2021 року та з 08 червня 2021 року до набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
 
Ухвалою Сумського апеляційного суду від 10 жовтня 2022 року апеляційну скаргу обвинуваченого залишено без задоволення, а вирок міськрайонного суду - без зміни.
 
За вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним у тому, що він 15 червня 2020 року, приблизно о 12:00 год., у квартирі АДРЕСА_2 , умисно, повторно, з корисливих мотивів, таємно викрав належне його вітчиму ОСОБА_8 майно на загальну суму 4583 грн.
Також ОСОБА_7 15 липня 2020 року, приблизно о 20:00 год., у квартирі АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_9 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин зі ОСОБА_10 , які переросли у конфлікт, у ході якого повторно, умисно, з корисливих мотивів, відкрито, шляхом ривку забрав із рук останнього мобільний телефон «HUAWEI» з карткою пам`яті, чим завдав потерпілому матеріальної шкоди на загальну суму 2059 грн.
 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд справи в суді першої інстанції.
Зазначає, що судовий розгляд відбувся неповно, кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України є невірною, висновки суду про вчинення ним грабежу ґрунтуються лише на показаннях потерпілого та свідка. 
Суд не перевірив версію сторони захисту стосовно відсутності у обвинуваченого корисливого мотиву на вчинення цього злочину та залишив поза увагою, що телефон потерпілого був зданий до ломбарду не обвинуваченим, а свідком ОСОБА_11 .
Крім того суд послався на недопустимий доказ - показання з чужих слів свідка ОСОБА_12 , крім того, не допитав свідка ОСОБА_9 , хоча послався на її показання, дані на досудовому слідстві.
Ці доводи висловлювалися в апеляційній скарзі обвинуваченого, проте суд, усупереч вимог ст. 419 КПК України, не дав на них умотивованих відповідей.
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
Засуджений подав до суду касаційної інстанції заяву, в якій підтримав доводи, викладені в скарзі захисника, стверджував про відсутність у нього умислу на вчинення грабежу та вважав кваліфікацію його дій за ст. 186 КК України неправильною.
 
Захисник у судовому засіданні підтримала скаргу в повному обсязі, просила її задовольнити.
Прокурор у суді касаційної інстанції заперечувала проти задоволення скарги та просила залишити судові рішення без зміни.
 
Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
 
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
 
Згідно зі ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. 
 
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України та кваліфікація його дій у цій частині в касаційному порядку не оскаржуються. Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Перевіряючи доводи, наведені у скарзі, касаційний суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами. З огляду на наведені положення процесуального закону, неповнота судового розгляду та невірне, на думку касатора, встановлення фактичних обставин не може бути предметом перевірки Суду.  
 
Мотиви суду
 
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
Згідно із ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням досліджує всі обставини кримінального провадження, керуючись законом оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку. 
 
Суд першої інстанції, виконуючи приписи наведеної норми закону, ретельно перевірив зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.
 
При цьому констатував, що за встановлених фактичних обставин надані стороною обвинувачення докази доводять наявність у діях засудженого складу злочину, передбаченогоч. 2 ст. 186 КК України. З позицією місцевого суду погодилася й апеляційна інстанція.
 
Так, суд у вироку послався на показання потерпілого ОСОБА_10 , який стверджував, що ОСОБА_7 вирвав у нього з рук мобільний телефон і забрав собі. Через кілька днів мати потерпілого викупила цей телефон із ломбарду. Свідок ОСОБА_11 також у суді підтвердив, що засуджений вихопив телефон із рук потерпілого, а в подальшому свідок на прохання засудженого здав цей телефон у ломбард, при цьому грошей за телефон свідок від засудженого не отримав. 
 
Крім того, суд дослідив та взяв до уваги протокол огляду місця події, протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від потерпілого ОСОБА_10 , висновок судово-товарознавчої експертизи про ринкову вартість телефону, протокол проведення слідчого експерименту з потерпілим, в ході якого останній відтворив обставини заволодіння його мобільним телефоном, а також протокол проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_11 , який підтвердив ці обставини.
 
Суд перевірив версію сторони захисту стосовно того, що телефон до ломбарду здав свідок ОСОБА_11 , що, за твердженням обвинуваченого, свідчить про його непричетність до скоєння злочину. В судовому засіданні було встановлено, що мобільний телефон вирвав із рук потерпілого саме ОСОБА_7 , а вказаний свідок здав цей телефон на прохання засудженого, оскільки мав при собі паспорт, необхідний для пред`явлення в ломбарді. При цьому свідок стверджував, що жодних грошей за телефон не отримав. За таких обставин суд вірно визнав версію сторони захисту такою, що не відповідає фактичним обставинам скоєного.
 
У касаційній скарзі захисник посилається на недопустимість показань свідка ОСОБА_12 , оскільки вважає їх показаннями з чужих слів, а також вказує на те, що суд не допитав свідка ОСОБА_9 , хоча послався на її показання, дані на досудовому слідстві.
 
Такі твердження захисника не ґрунтуються на матеріалах справи.
 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_9 під час досудового розслідування не допитувалася у якості свідка. Жодних показань цієї особи у вироку суду не наведено. Крім того, судом встановлено, що вона не була очевидцем подій, оскільки спала, тому не володіє інформацією стосовно обставин справи.
 
У той же час, свідок ОСОБА_12 у суді пояснила, що вона здійснює догляд за сусідкою ОСОБА_9 , у вказаний у вироку день вона зайшла до квартири останньої та побачила там трьох хлопців, які вживали алкоголь, а сусідка спала на ліжку. Тобто, свідок ОСОБА_12 давала покази стосовно тих обставин, очевидцем яких вона була, а тому її твердження про те, що ОСОБА_9 в описаний свідком період часу спала, не є показаннями з чужих слів у розумінні ст. 97 КПК України.
 
Враховуючи усі наведені обставини та надані сторонами докази, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому протиправного діяння.
 
У касаційній скарзі захисник не погоджується із кваліфікацією дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України.
 
Суд касаційної інстанції звертає увагу, що з об`єктивної сторони грабіж характеризується відкритим способом викрадення чужого майна, тобто таким, що здійснюється у присутності інших осіб, які розуміють протиправний характер дій винного, а він, у свою чергу, усвідомлює цю обставину. При цьому грабіж визнається закінченим з моменту, коли винна особа вилучила майно і має реальну можливість розпорядитися чи користуватися ним. 
 
Місцевий суд, ретельно дослідивши наявні в матеріалах кримінального провадження докази та оцінивши показання потерпілого і свідків, дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки останній у присутності потерпілого та свідка ОСОБА_11 , які розуміли протиправний характер дій обвинуваченого, вилучив належний потерпілому мобільний телефон. 
 
Обов`язковою суб`єктивною ознакою грабежу є прямий умисел, корисливий мотив та мета. Тобто суб`єкт злочину, протиправно вилучаючи майно, усвідомлює незаконний характер своїх дій, розуміє, що не має на майно, яке він вилучає, жодного права; вилучення цього майна здійснюється всупереч волі його власника, але, незважаючи на це, винний бажає незаконно вилучити відповідне майно і позбавити власника чи законного володільця можливості володіти, користуватися чи розпоряджатися відповідним майном. 
 
Крім того, об`єктивними ознаками грабежу є об`єкт посягання - право на майно (право власності), предмет - чужа рухома річ, суспільно небезпечне діяння - відкрите протиправне звернення (вилучення) та суспільно небезпечний наслідок - завдання майнової шкоди.
 
При цьому протиправність означає, що суб`єкт (винна особа) не має жодного права і будь-яких підстав для вилучення майна, воно для нього є чужим. Крім того, таке вилучення є відкритим, безоплатним, тобто майно не повертається, не оплачується, не відшкодовується власнику еквівалент його вартості.
 
Мотивом вчинення злочину є внутрішнє спонукання, рушійна сила кримінально караного вчинку людини, що визначає його зміст і допомагає більш глибоко розкрити психічне ставлення особи до вчиненого. Мотив дозволяє визначити, чому особа вчиняє злочин. Мету становить конкретно сформульоване уявлення про бажаний наслідок свого діяння та спрямованість на його досягнення в обраний спосіб.
 
Як правильно було встановлено судом першої інстанції, про корисливий мотив ОСОБА_7 свідчить те, що телефон, яким він заволодів, потерпілому не повернув, хоча і мав таку можливість.
 
Отже, засуджений усвідомлював, що він скоює осуджуване діяння, порушує право власності володільця майна. Сам факт того, що він після огляду мобільного телефону не повернув його потерпілому, а залишив при собі, свідчить, що засуджений мав намір у подальшому використати його в своїх корисливих цілях. Це підтверджується тим фактом, що мобільний телефон наступного дня був зданий до ломбарду, а гроші за нього взяв собі саме ОСОБА_7 .
 
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що грабіж визнається закінченим з моменту протиправного вилучення майна, коли винна особа отримала реальну можливість розпорядитися чи користуватися ним (заховати, передати іншим особам, вжити за призначенням). Таким чином посилання захисника щодо порядку розпорядження майном не можуть свідчити про відсутність корисливого мотиву в діях засудженого.
 
Підсумовуючи наведе, колегія суддів зазначає, що у цьому кримінальному провадженні суд дослідив і з`ясував усі обставини, передбачені у ст. 91 КПК України, та дійшов обґрунтованого висновку, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку безсумнівно доводять вчинення засудженим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
 
Переконливих та достатніх доводів, які би ставили під сумнів додержання судом приписів статей 84, 91, 94 КПК України та правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації діяння, в касаційній скарзі не наведено та перевіркою матеріалів провадження не встановлено.
 
Покарання призначене з дотриманням вимог статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення винного та попередження вчинення нових злочинів.
 
Аналогічні за змістом доводи касаційної скарги сторони захисту розглядалась і в апеляційному порядку.
 
При цьому, апеляційний суд у межах, установлених ст. 404 КПК України, та у порядку, визначеному ст. 405 КПК України, перевірив усі доводи апеляційної скарги сторони захисту та визнав їх необґрунтованими, навівши в ухвалі відповідно до вимог ст. 419 КПК України мотиви на їх спростування.
 
Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, а тому підстав для задоволення скарги немає.
 
Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судові рішення без зміни.
 
З цих підстав суд ухвалив:
 
Вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 09 червня 2021 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 10 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                                                   ОСОБА_2                                         ОСОБА_3