Справа № 447/3095/22                                Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П. 
Провадження № 22-ц/811/219/23                        Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 травня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.,
суддів: Приколота Т.І.,Савуляк Р.В.,
секретар Іванова О.О.
З участю: заявника ОСОБА_1 , заінтересованої особи ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу №447/3095/22 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гивель Василя Петровича на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 23 грудня 2022 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,-

в с т а н о в и в :

22 грудня 2022 представник заявниці ОСОБА_1 – адвокат Гивель В.П. звернувся до суду з заявою про видачу обмежувального припису.
Заява мотивована тим, що заявниця проживає разом із заінтересованою особою – ОСОБА_2 за вищевказаною адресою. Їм на праві спільної часткової власності (по 1/3) належить вказана квартира у с. Гірське. Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 12.10.2010 у справі №2-1153/2010 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Незважаючи на розірвання шлюбу, ОСОБА_2 робить наклепи відносно заявниці, регулярно вчиняє домашнє насильство, погрожує фізичною розправою, чинить постійний психологічний тиск, внаслідок чого заявниця регулярно викликає працівників поліції. Поліцейськими неодноразово застосовували до ОСОБА_2 термінові заборонні приписи, а саме 07.12.2020, 17.10.2022, 20.10.2022 та 15.11.2022. Зазначає, що станом на момент подання заяви про видачу обмежувального припису у Миколаївському районному суді Львівської області перебуває справа про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ст. 173-2 КУпАП, судове засідання якої призначено на 11.01.2023. На підставі наведеного представник заявниці просить винести обмежувальний припис, яким визначити заходи тимчасового обмеження прав останнього заборонивши йому на шість місяців перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 та наближатися на 50 м до місця проживання (перебування) ОСОБА_1 , що за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 23 грудня 2022 року у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису відмовлено.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - адвокат Гивель Василь Петрович. Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене при неповному дослідженні всіх обставин справи. Вважає доведеним з сторони заявника факт вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 . Дана обставина підтверджується терміновими заборонними приписами відносно кривдника від 07.12.2020, 17.10.2022, 20.10.2022 та 15.11.2022. Зазначає, що терміновий заборонний припис є належним доказом в підтвердження факту домашнього насильства спричиненого кривдником по відношенню до постраждалої особи. Звертає увагу, що на момент звернення з апеляційною скаргою, ОСОБА_2 притягнено до адміністративної відповідальності за ст.173-2КУпАП у справі 447/2604/22. Просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 23 грудня 2022 року та ухвалити нове, яким видати обмежувальний припис ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на строк 6 місяців з заборонами щодо:
перебування в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 ;
наближатися на 50 метрів до місця проживання (перебування), а саме місця реєстрації ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Копію рішення просить направити до Відділення поліції №2 Стрийського районного управління поліції у Львівській області для взяття ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, на профілактичний облік та до виконавчого комітету Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, однак його відсутність не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу заінтересованої особи ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає. 
Судом встановлено такі обставини.
Заявник ОСОБА_1 та заінтересована особа ОСОБА_2 колишнє подружжя, яке після розірвання шлюбу продовжує проживати в одній квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить їм на праві спільної часткової власності по 1/3 кожному (а.с.4). 
Звертаючись з заявою про видачу обмежувального припису, заявниця стверджує, що колишній чоловік вчиняє відносно неї домашнє насильство, зокрема погрожує їй фізичною розправою, чинить на неї психологічний тиск у зв`язку з чим вона неодноразово зверталась до органів поліції.
На підставі її звернень, органами поліції були видані термінові заборонні приписи стосовно кривдника від 07.12.2020, 17.10.2022, 20.10.2022 та 15.11.2022.
Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із недоведеності вимог про видачу обмежувального припису, зазначивши, що сам факт звернення ОСОБА_1 у поліцію із заявами про вчинення домашнього насильства з боку ОСОБА_2 не свідчить про його вчинення.
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство – це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство – це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника – це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
У пункті 9 частини першої статті 1 цього Закону визначено, що оцінка ризиків – це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Подібна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, від 12 січня 2022 року в справі № 752/9731/21, від 09 січня 2023 року в справі № 161/5807/22.
У постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 369/7782/19 (провадження № 61-21337св19) зроблено висновок, що «відповідно до частини третьої статті 26 Закону № 2229-VIII рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 – 80 ЦПК України).
Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 посилалась на те, що ОСОБА_2 вчиняє щодо неї психологічне насильство, яке полягає у його агресивній поведінці та погрозах фізичної розправи над нею з приводу чого вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів із заявами, за результатами розгляду яких були видані термінові заборонні приписи та складено протокол про адміністративне правопорушення, який є предметом розгляду в суді.
Вказані докази були предметом оцінки суду першої інстанції, який дійшов обґрунтованих висновків, що сам факт наявності термінових заборонних приписів стосовно кривдника не можуть бути безумовною підставою для застосування спеціального заходу у вигляді обмежувального припису щодо ОСОБА_2 . 
Відповідно до ст.ст.76-77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
В судовому засіданні апеляційної інстанції з`ясовано, що між учасниками цієї справи існує тривалий конфлікт на побутововому рівні, зокрема щодо спільного користування житловим будинком, внаслідок чого виникають постійні сварки.
Враховуючи наведене, заявником не було підтверджено належними та допустимими доказами здійснення заінтересованою особою впродовж тривалого часу насильницьких дій психологічного характеру по відношенню до заявника.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу про неможливість допущення порушення прав ОСОБА_2 на право користування квартирою, яка є його єдиним житлом, у випадку задоволення заяви про видачу обмежувального припису із заявленими заявником обмеженнями, враховуючи наступне.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
– втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу
у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування – передбачуваними;
– якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
– втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.
Разом із тим, в межах даної справи заявником не доведено наявності підстав для застосування заходу втручання у право на мирне володіння майном і обмеження права заінтересованої особи на житло, співвласником якого він є і місце його проживання в якому зареєстроване, оскільки не доведено необхідності забезпечення безпеки заявника шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», так і не доведено, що таке втручання в права і свободи особи є пропорційним.
Оцінюючи в цілому аргументи ОСОБА_1 , апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції не спростовують. 
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 2; 375; 383; 384; 389-391 ЦПК України, суд,-        

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гивель Василя Петровича залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 23 грудня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.
Повний текст постанови складений 15 травня 2023 року. 

Головуючий                                                                 Ю.Р. Мікуш
Судді:                                                                         Т.І. Приколота 

Р.В. Савуляк