Ухвала
 
24 квітня 2023 року
м. Київ
 
справа № 755/4391/22
провадження № 61-5693ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду                        м. Києва від 03 січня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду                         від 21 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення боргу за договором страхування,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ) про стягнення боргу за договором страхування.
 
В обґрунтування позову зазначала, що 16 квітня 2016 року сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля марки «ВАЗ», державний номерний знак НОМЕР_1 , та автомобіля марки «Ніссан», державний номерний знак НОМЕР_2 , у результаті якої пошкоджено її автомобіль «Ніссан».
 
Цивільно-правова відповідальність винного в ДТП водія автомобіля «марки «ВАЗ» на момент ДТП була застрахована на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів                 № АІ/5618940 страховою компанією Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія Україна» (далі - ПрАТ «СК Україна»). Розмір завданих їй збитків, відповідно до звіту № 2507, становив 49 953,88 грн.
 
16 квітня 2016 року вона звернулася до ПрАТ «СК Україна» із заявою про виплату страхового відшкодування, однак у строк, визначений пунктом 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ПрАТ «СК Україна» не здійснило виплату страхового відшкодування.
 
З 15 липня 2016 року у ПрАТ «СК Україна», окрім обов`язку виплатити страхове відшкодування, також виник обов`язок з виплати пені, що передбачена пунктом 36.5 статті 36 вказаного Закону, а також інфляційних втрат та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України.
 
17 липня 2019 року Господарським судом м. Києва у справі № 10/842/18 вирішено ліквідувати ПрАТ «СК Україна».
 
17 грудня 2019 року вона звернулася до МТСБУ із заявою про виконання зобов`язання за договором страхування та додала до заяви всі необхідні матеріали. У поданій заяві просила виконати зобов`язання ПрАТ «СК Україна» за договором обов`язкового страхування шляхом виплати страхового відшкодування у розмірі 49 953,88 грн.
 
Вказувала, що МТСБУчастину зобов`язань у розмірі 49 953,00 грн виконано, однак окрім основної суми боргу відповідач мав обов`язок здійснити виплату інфляційних втрат, пені та 3 % річних.
 
30 грудня 2021 року звернулася до відповідача із заявою про виконання зобов`язання щодо виплати інфляційних втрат, пені та 3 % річних.
 
04 січня 2022 року відповідач повідомив її про те, що у нього відсутній обов`язок виконувати інші зобов`язання неплатоспроможного страховика та відмовився виплачувати інфляційні втрати, пеню та 3 % річних.
 
Враховуючи викладене, просила суд стягнути з МТСБУ на свою користь борг за договором страхування у розмірі 37 348,74 грн, що складається з: інфляційних втрат у розмірі 12 305,96 грн, 3 % річних - 2 439 грн, пені - 22 603,78 грн.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 січня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 березня             2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що у встановленому законом порядку позивачка не зверталася до суду із заявою у процедурі банкрутства у справі № 910/842/18 з вимогами до боржника та ухвалою Господарського суду                  м. Києва кредитором ПрАТ «СК «Україна» визнана не була, що виключає обов`язок відшкодування відповідачем 3 % річних, інфляційних втрат та пені.
 
19 квітня 2023 року  ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 січня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 березня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом позову у цій справі є стягнення боргу за договором страхування у розмірі 37 348,74 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (268 400,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України справа є малозначною.      
 
Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи                            від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій малозначній справі оскаржуються до суду касаційної інстанції на підставі підпунктів «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того,              що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку й становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.
 
Наведені заявницею обставини, які, на її переконання, потребують формування єдиної правозастосовчої практики, Верховний Суд визнає такими, що не стосуються фундаментальних питань права, а інші з них - зводяться до переоцінки доказів, які були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій. 
 
Верховний суд дійшов переконання, що заявниця не зазначила у чому конкретно полягає значущість для держави і суспільства правового питання, яке на її думку, має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Такі посилання носять загальний характер і направлені виключно на обґрунтування формальних підстав для відкриття касаційного провадження у малозначній справі. Прикладів неоднакового застосування судами одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах заявницею не наведено.
 
Наведене дає підстави для висновку, що касаційна скарга не містить належного обґрунтування наявності підстав, передбачених підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, для перегляду малозначної справи судом касаційної інстанції. 
 
Щодо доводів заявниці про те, що справа становить значний суспільний інтерес та має для неї виняткове значення, Верховний Суд зазначає, що поняття значного суспільного інтересу та винятковості справи є оціночним та потребує належного обґрунтування. Заявниця не навела переконливих доводів та не надала відповідних доказів, які б свідчили про те, що справа становить значний суспільний інтерес та має для неї виняткове значення, а сама по собі вказівка про це у касаційній скарзі не дає підстав для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.
 
Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті                         19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394                    ЦПК України, Верховний Суд,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 січня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення боргу за договором страхування відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Судді:	О. В. Ступак       І. Ю. Гулейков       С. О. Погрібний