Ухвала
Іменем України     
 
05 червня 2023 року   
м. Київ
 
справа № 490/2827/23
провадження № 61-7400ск23 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2023 року у складі судді: Шолох Л. М., та постанову Миколаївського апеляційного суду від 17 травня 2023 року у складі колегії суддів: Колосовського С. Ю., Локтіонова О. В., Ямкова О. О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся із позовом Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області про поновлення на посаді провідного юрисконсульта служби правового забезпечення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 15 листопада 2021 року.
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що з 19 травня 2020 року позивач працював у відповідача на вказаній посаді та наказом останнього № 179-П від 10 листопада 2021 року був звільнений з роботи з 15 листопада 2021 року на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. Позивач вважав своє звільнення незаконним у зв`язку із примусовими діями роботодавця.
 
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2023 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області про поновлення на роботі.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що: 
наказ Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області №179-П від 10 листопада 2021 року вже був предметом судового контролю у справі № 490/624/22. Так, звертаючись до суду із позовом про скасування цього наказу, позивач вказував на те, що у нього не було волевиявлення на припинення трудового договору. Рішенням Центральним районним судом м. Миколаєва від 23 вересня 2022 року у справі № 490/624/22 відмовлено ОСОБА_1 у скасуванні наказу відповідача від 10 листопада 2021 року №179-П та поновленні його на роботі. Постановою миколаївського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року у справі № 490/624/22 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2022 року залишено без змін. Постановою Верховного суду від 20 січня 2023 року у справі № 490/624/22 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2022 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року залишено без змін. У справі № 490/624/22 встановлено, що під час звільнення позивача у листопаді 2021 року та винесення наказу №179-П від 10 листопада 2021 року відповідачем не було порушено вимог трудового законодавства;
тому ОСОБА_1 слід відмовити у відкритті провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України.
 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 17 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2023 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2022 року у справі № 490/624/22, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року та постановою Верховного Суду від 20 січня 2023 року, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні вимог до Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області про скасування наказу від 10 листопада 2021 року №179-П про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу;
з`ясувавши, що ОСОБА_1 повторно пред`явив тотожний позов, тобто, до того ж самого відповідача - Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області, про той самий предмет і з тих самих підстав, а саме про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суддя дійшов до правильного висновку про необхідність відмови у відкритті провадження у справі згідно з пунктом 2 частини першої статті 186 ЦПК України;
посилання в апеляційній скарзі на те, що така причина як «примушення» до звільнення не розглядалась в попередньому зверненні до суду є безпідставними, тому що при вирішенні такого трудового спору судом перевіряються всі обставини дотримання роботодавцем законодавства при звільненні працівника, що і мало місце при розгляді цивільної справи № 490/624/22.
 
ОСОБА_1 17 травня 2023 року через підсистему Електронний суд подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 17 травня 2023 року, в якій просить скасувати оскаржені судові рішення.
 
Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 зазначає порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач вважає звільнення незаконним у зв`язку із примусовими діями роботодавця. Фактично не було виконане судове рішення про поновлення на роботі, оскільки не надано ключ від приміщення юридичної служби, місце для роботи.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Суди встановили, що рішенням Центральним районним судом м. Миколаєва від 23 вересня 2022 року у справі № 490/624/22 відмовлено ОСОБА_1 у скасуванні наказу відповідача від 10 листопада 2021 року №179-П та поновленні його на роботі.
 
Постановою миколаївського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року у справі № 490/624/22 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2022 року залишено без змін.
 
Постановою Верховного суду від 20 січня 2023 року у справі № 490/624/22 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2022 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року залишено без змін.
 
У справі № 490/624/22 встановлено, що під час звільнення позивача у листопаді 2021 року та винесення наказу №179-П від 10 листопада 2021 року відповідачем не було порушено вимог трудового законодавства.
 
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
 
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування (частини друга, четверта, сьома статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 18 ЦПК України).
 
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами (пункт 2 частини першої статті 186 ЦПК України).
 
Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за  складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та  обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
 
Предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) вказано, що «згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що «необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року в справі № 146/318/20 (провадження № 61-11374св20) зроблено висновок, що «позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права».
 
Суди встановили, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2022 року у справі № 490/624/22, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року та постановою Верховного Суду від 20 січня 2023 року, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні вимог до Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області про скасування наказу від 10 листопада 2021 року №179-П про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У квітні 2023 року ОСОБА_1 повторно пред`явив тотожний позов, тобто, до того ж самого відповідача - Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області, про той самий предмет і з тих самих підстав, а саме про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
За таких обставин суди обґрунтовано відмовили у відкритті провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
 
У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).
 
Керуючись статтями 260, 389, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити ОСОБА_1 на у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 17 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                     В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                   І. О. Дундар 
 
                                                                                              Є. В. Краснощоков