Справа № 343/373/22 
Провадження № 22-ц/4808/687/23 
Головуючий у 1 інстанції Лицур І. М. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 червня 2023 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
               судді-доповідача        Бойчука І.В.,
               суддів:                Томин О.О., Девляшевського В.А.,
секретаря                Возняк В.Д.,
з участю          ОСОБА_1 , її представника, представника  ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Сетам», ОСОБА_3 , відділу державної виконавчої служби у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) та ОСОБА_1 про визнання електронних торгів недійсними за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду від 21 березня 2023 року під головуванням судді Лицура І.М. у м. Долина,
в с т а н о в и в:
У лютому 2022 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ДП «Сетам», ОСОБА_3 про визнання електронних торгів недійсними.
В обґрунтування позову зазначив, що 18.09.2017 ДП «Сетам» було організовано та проведено електронні торги з реалізації 1/2 частки житлового будинку, площею 106,4 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами, а також земельної ділянки, площею 0,1680 га, кадастровий номер: 2622087602:01:002:0093, що знаходяться в АДРЕСА_1 , титульним власником якого є ОСОБА_3 , лот № 235083. Вказане майно реалізовано за ціною 312 124,00 грн, про що було складено протокол проведення електронних торгів № 285847 від 18.09.2017.
Реалізоване будинковолодіння належить йому та відповідачці ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності. Земельна ділянка, площею 0,1680 га, кадастровий номер: 2622087602:01:002:0093, незважаючи на те, що зареєстрована за ОСОБА_3 , фактично належить їм на праві спільної сумісної власності, як передбачено п.п. а, в ч. 2 ст. 89 ЗК України.
Всупереч вимог ст. 120 ЗК України, державним виконавцем перед проведенням торгів житловим будинком не здійснено виділення частини земельної ділянки, відведеної для обслуговування цього будинку, в окрему земельну ділянку та не присвоєно їй окремий кадастровий номер.
Посилаючись на те, що продаж на електронних торгах його частки земельної ділянки, яка є спільною сумісною власністю його та відповідачки, без його згоди є порушенням його прав як співвласника вказаного майна, а недійсність спірних торгів в частині продажу земельної ділянки має наслідком недійсність торгів в цілому, тобто також в частині домоволодіння, просив визнати недійсними електронні торги арештованого майна, проведені ДП «Сетам» 18.09.2017 щодо реалізації 1/2 частки будинковолодіння: житлового будинку, загальною площею 106,4 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами і земельної ділянки, кадастровий номер: 2622087602:01:002:0093, площею 0,1680 га, які знаходяться в АДРЕСА_1 , (лот № 235083), оформлені протоколом проведення електронних торгів № 285847 від 18.09.2017.
Ухвалою Долинського районного суду від 19 квітня 2022 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Долинський відділ ДВС у Калуському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ).
Ухвалою Долинського районного суду від 17 травня 2022 року замінено неналежного відповідача у справі - Долинський ВДВС у Калуському районі Івано-Франківської області ПЗМУМЮ (м.Івано-Франківськ) на належного - Івано-Франківський міський державної виконавчої служби ПЗМУМЮ (м.Івано-Франківськ) (найменування змінено на відділ державної виконавчої служби у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції).
Ухвалою Долинського районного суду від 21 жовтня 2022 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_1 .
Рішенням Долинського районного суду від 21 березня 2023 року поновлено  ОСОБА_2 строк позовної давності для звернення до суду з позовом як пропущений з поважних причин. Позов задоволено.
Визнано недійсними електронні торги арештованого майна, проведені ДП «Сетам» 18.09.2017 щодо реалізації 1/2 частки будинковолодіння: житлового будинку, загальною площею 106,4 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами і земельної ділянки, кадастровий номер: 2622087602:01:002:0093, площею 0,1680 га, які знаходяться в АДРЕСА_1 , (лот № 235083), оформлені протоколом проведення електронних торгів № 285847 від 18.09.2017.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.
Зазначає, що відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру НВ- 2609293522020 від 03.01.2020 право власності на земельну ділянку кадастровий номер 2622087602:01:002:0093, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1680 га, ОСОБА_3 набула на підставі рішення Шевченківської сільської ради від 22.12.2005 року №1011-23/05 та Державного акту від 24.03.2006 ЯБ 976687. Таким чином право власності на вказану земельну ділянку було набуто ОСОБА_3 внаслідок її безоплатної приватизації.
Згідно ст. 61 СК України в редакції, чинній станом на час набуття права власності на зазначену земельну ділянку, приватизовані одним із подружжя земельні ділянки не належать до об`єктів права спільної сумісної власності. З урахуванням змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно, земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання земельного фонду.
Інших підстав позовних вимог, окрім того, що продана на електронних торгах земельна ділянка є спільною сумісною власністю, позивач не заявляв.
Проте, суд першої інстанції не надав цим обставинам належної правової оцінки і дійшов помилкового висновку про те, що продаж даної земельної ділянки порушує права позивача як власника частини домоволодіння, оскільки позивач, як власник частки нерухомого майна, має право власності (користування) земельною ділянкою, на якій знаходиться належна йому частка цього майна.
В обґрунтування такого висновку суд першої інстанції послався на ст. 120 ЗК України в редакції, яка не була чинною на момент проведення оспорюваних електронних торгів, та ст. 377 ЦК України.
Вказані норми чинного законодавства суд першої інстанції застосував помилково, оскільки ними регламентується перехід права власності на земельну ділянку чи права користування земельною ділянкою після набуття права власності на нерухоме майно, розташоване на такій земельній ділянці.
В той же час, як встановлено судом першої інстанції на підставі наявних у справі доказів, позивач набув право власності на нерухоме майно, а саме частку будинковолодіння, 19.06.2004 на підставі договору купівлі-продажу. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 набула внаслідок її приватизації на підставі рішення Шевченківської сільської ради від 22.12.2005 та державного акту від 24.03.2006. Таким чином право власності на вказану земельну ділянку було набуто ОСОБА_3 після того як позивач набув право власності на частку розташованого на цій земельній ділянці будинковолодіння. При цьому, позивач будь-яких претензій з приводу порушення його прав внаслідок приватизації земельної ділянки, на якій знаходиться його нерухоме майно, не заявляв.
Таким чином, зі зміною власника частини домоволодіння та земельної ділянки правова природа користування позивачем належним йому майном не зазнала жодних змін. Законодавство у сфері регулювання земельних правовідносин містить достатньо способів врегулювання нових обставин, зокрема сервітут, суперфіцій, тощо.
Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак, є правочином.
Аналіз змісту ч. 1 ст. 650, ч. 1 ст. 655 та ч. 4 ст. 656 ЦК України дає підстави для висновку, що процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу.
Із правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц вбачається, що відчуження майна з електронних торгів належить до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, установлених ч. 1-3 та ч. 5, 6 ст. 203 ЦК України, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства (ч. 1 ст. 215 ЦК). Для застосування наслідків недотримання вказаних вимог, при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити чи мало місце порушення вимог Тимчасового порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.
Таким чином, оскільки за змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставами недійсності вчиненого за результатами електронних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його вчинення, тобто безпосередньо за результатами електронних торгів, то в даній справі позивачу необхідно було довести, а суду встановити наявність порушень Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5.
Позивач не посилається на будь-які порушення норм Порядку реалізації арештованого майна, а обґрунтовує свої позовні вимоги незаконними на його думку діями державного виконавця, вчиненими до проведення електронних торгів, які мають самостійний спосіб оскарження. В оскаржуваному рішенні про порушення порядку проведення електронних торгів також не зазначено. Такі обставини свідчать про відсутність правових підстав для визнання електронних торгів недійсними.
Суд першої інстанції не надав належної правової оцінки вказаним обставинам та не врахував правові висновки і правові позиції Верховного Суду щодо застосування норм права при вирішенні спорів про визнання електронних торгів недійсними.
Також судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права. 
Ухвалою від 21 жовтня 2022 року, тобто після закриття підготовчого провадження, її залучено до участі в справі в якості співвідповідача, що є порушенням вимог ч. 1,3 ст. 51 ЦПК України.
Позивачу задовго до подання позову було відомо, що саме вона є переможцем електронних торгів, які ним оскаржуються. Ця обставина підтверджується тим, що 24 та 27 вересня 2021 року представник позивача адвокат Сікомас С.В. подавав клопотання до Долинського районного суду, в якому просив залучити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в якості третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача, до участі в справі № 343/2203/20 за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Долинського районного нотаріального округу Барабані Руслани Степанівни про визнання незаконною відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії та зобов`язання вчинити нотаріальну дію. Свої вимоги про залучення до справи заявники мотивували тим, що спір стосується відмови приватного нотаріуса Долинського районного нотаріального округу Барабані Р.С. щодо видачі свідоцтва про придбання з електронних торгів 1/2 частки домоволодіння, а саме: житловий будинок загальною площею 106,4 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами і земельної ділянки, кадастровий номер: 2622087602:01:002:0093, площею 0,1680 га, які знаходяться по АДРЕСА_1 .
В той же час в позовній заяві позивач ОСОБА_2 зазначив, що відомості про переможця торгів у нього відсутні.
Ця обставина може свідчити про зловживання позивачем своїми процесуальними правами та спробою введення суду в оману.
Приймаючи позовну заяву до розгляду та відкриваючи провадження у справі, судом першої інстанції не дано належної правової оцінки тій обставині, що електронні торги, які оскаржуються, були проведені 18 вересня 2017 року, а позовна заява подана до суду 22 лютого 2022 року. При цьому в позовній заяві відсутнє клопотання про поновлення строку позовної давності та обґрунтування поважності причин пропуску такого строку.
Суд першої інстанції поновив строк позовної давності на підставі клопотання адвоката Сікомаса С. В., поданого ним 21 березня 2023 року, тобто в день прийняття рішення у справі. Сторонам у справі копія заяви про поновлення строку позовної давності не направлялася. Особисто їй про таку заяву стало відомо тільки після ознайомлення з повним текстом рішення. За таких обставин сторони не мали можливості висловити свої доводи та заперечення з приводу поданої заяви про поновлення строку позовної давності та поважності причин його пропуску.
Також заява про поновлення строку позовної давності особистого підпису позивача ОСОБА_2 не містять, а підписана адвокатом Сікомас С.В. Форма ордеру яка надана адвокатом не відповідає формі затвердженій Рішенням Ради адвокатів України № 41 від 12 квітня 2019 року, а отже наявний в матеріалах справи ордер не може бути належним документом, що підтверджує повноваження представника. З цих підстав адвокату Сікомасу С.В. було відмовлено у прийнятті позовної заяви, поданої ним в інтересах позивача, згідно ухвали Долинського районного суду від 06.03.2023 року у справі 343/482/23.
За таких обставин є всі підстави для висновку про те, що до матеріалів справи не додано належних та допустимих документів, що підтверджують повноваження адвоката Сікомаса С.В. на представництво інтересів позивача ОСОБА_2 в даній справі, в тому числі підписувати та подавати суду заяви і клопотання.
Таким чином, заява про поновлення строку позовної давності підписана особою, яка не має права її підписувати, повноваження адвоката Сікомаса С.В. на представництво інтересів позивача не підтверджені.
З аналогічними порушеннями вимог процесуального закону судом першої інстанції прийнято до розгляду, розглянуто та задоволено заяву адвоката Сікомаса С.В. про залучення її до справи в якості співвідповідача.
Крім того, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції безпідставно покликається як на обставину, що має значення для вирішення спору, на той факт, «що в провадженні Івано-Франківського міського суду перебувала справа № 344/16729/17 за скаргою ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» («ВіЕйБі Банк») до головного державного виконавця Івано-Франківського MB ДВС, заінтересована особа: ДП «Сетам», третя особа ОСОБА_2 , про визнання дій головного державного виконавця Гнатюка В.Я. щодо ненадсилання постанови про арешт та опис майна боржника неправомірними, визнання дій головного державного виконавця Гнатюка В.Я. щодо передачі на торги по реалізації частки домоволодіння, що належить ОСОБА_2 неправомірними, зупинення електронних торгів за лотом № 250900 з реалізації частки домоволодіння, що належить ОСОБА_2 ». Предметом спору у зазначеній справі було майно відмінне від того, що придбане нею на публічних торгах, а дії головного державного виконавця Гнатюка В.Я. жодним чином не стосуються цього спору.
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.
Учасники справи правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній.
Представник ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги заперечив, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представники ДП «Сетам», відділу державної виконавчої служби у місті Івано-Франківську в судове засідання повторно не з`явилися.
Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, явку в судове засідання представника ОСОБА_2 , колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод у розгляді справи в зв`язку з їх неявкою, не вбачає.
Заслухавши суддю-доповідача,  ОСОБА_1  та її представника, представника  ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.
Встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 275661419 від 20.09.2021, у Реєстрі прав власності на нерухоме майно зареєстровано домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 , та відповідно до наявних записів від 08.09.2004 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частки по 1/2 кожному на підставі договору купівлі-продажу № 2937 від 19.06.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Барабаш Р.С. (т. 1 а.с. 4).
Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-9912900922023 від 22.02.2023 року, земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,1678 га, кадастровий номер: 2622087602:01:002:0093, що знаходиться в АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_3 відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 976687 від 24.03.2006 року(т. 1 а.с. 191).
Вказане домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами, знаходиться на земельній ділянці, площею 0,1678 га, кадастровий номер: 2622087602:01:002:0093.
Сторонами не заперечується та вказується органом ДВС, що головним державним виконавцем відділу ДВС у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Гнатюком В.Я. 25.01.2016 відкрито виконавче провадження № 49938456 з примусового виконання виконавчого листа № 2-21370 від 18.08.2011 року, виданого Івано-Франківським міським судом про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованості в розмірі 385 925,28 грн. В цьому провадженні 16.02.2016 державним виконавцем описано та арештовано майно боржника, а саме 1/2 частку домоволодіння в АДРЕСА_1 , 25.02.2016 винесено постанову про призначення експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні, 10.06.2016 винесено постанову про арешт майна, якою накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно боржника, а 18.09.2017 проведено електронні торги з реалізації арештованого майна.
Відповідно до протоколу № 285847 проведення електронних торгів, організатором торгів виступило ДП «Сетам», та 18.09.2017 здійснено продаж майна: 1/2 частки домоволодіння - житлового будинку, площею 106,4 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, земельної ділянки, площею 0,1678 га, кадастровий номер: 2622087602:01:002:0093, що знаходяться в АДРЕСА_1 , лот № 235083, переможець торгів ОСОБА_1 , яка придбала майно за найвищою ціновою пропозицією - 312 124,00 грн. (т. 1 а.с. 79-81)
Згідно Акта про проведені електронні торги арештованого майна від 14.11.2017, складеного головним державним виконавцем відділу ДВС у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Гнатюком В.Я. на підставі протоколу № 285847 проведення електронних торгів, реалізовано вищевказане майно, яке належало ОСОБА_3 , розрахунок за придбане майно здійснено в повному обсязі. Також зазначено, що цей такий акт є підставою для видачі покупцю нотаріального свідоцтва про придбання нерухомого майна з електронних торгів (т. 1 а.с. 78).
Таким чином судом встановлено, що під час проведення оспорюваних позивачем електронних торгів було відчужено частку домоволодіння відповідачки ОСОБА_3 та в цілому земельну ділянку, площею 0,1678 га, кадастровий номер: 2622087602:01:002:0093, надану для будівництва та обслуговування вказаного домоволодіння.
Відповідно до ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цієї норми на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Задовольняючи позовні вимоги  ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як власник 1/2 частки нерухомого майна, має право власності (користування) земельною ділянкою, на якій знаходиться належна йому частка цього майна, і продаж цієї земельної ділянки порушує його права як власника частини домоволодіння. Крім того, вказані обставини порушують права покупця земельної ділянки, так як позбавляють його права вільно користуватися, володіти та розпоряджатися придбаним майном..
Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).
Відповідно до частини першої ст. 120 ЗК України в чинній редакції (яка була чинною і під час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2018 у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18, пункти 8.3 - 8.5) наголосила на тому, що правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, у разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (у період з 01 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України;
- стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер.
Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
Штучний правовий відрив об`єктів нерухомості від земельних ділянок, на яких вони розміщені, відбувся за радянських часів з ідеологічних мотивів. Під впливом тодішньої ідеології панувало уявлення, що особи можуть мати право власності на об`єкти нерухомості, але не на земельні ділянки, на яких вони розташовані. Так, Конституцією УРСР 1978 року (частина друга статті 11) було передбачено, що земля є у виключній власності держави.
Внаслідок такого підходу існує значна кількість об`єктів нерухомості, які знаходяться у власності приватних осіб, розташованих на землях державної та комунальної власності, причому земельні ділянки під цими об`єктами можуть бути несформованими. Водночас намір законодавця подолати такий штучний правовий відрив об`єктів нерухомості від землі не викликає сумніву. Тому в разі, якщо право власності на об`єкт нерухомості та на земельну ділянку, на якій цей об`єкт розташований, належать одній особі, подальше відчуження об`єкта нерухомості окремо від земельної ділянки, а також земельної ділянки окремо від об`єкта нерухомості не допускається.
Відповідно до ч. 4 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» порядок реалізації майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону, крім цінних паперів, визначається Міністерством фінансів України за погодженням з Національним банком України. Порядок реалізації цінних паперів визначається Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку за погодженням з Міністерством юстиції України, а іншого майна - Міністерством юстиції України.
Такий порядок визначений Порядком реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5 (далі - Порядок).
Велика Палата Верховного Суду здійснювала аналіз правовідносин, які виникають підчас реалізації майна на електронних торгах, і дійшла таких висновків.
Правова природа процедури реалізації майна на електронних торгах полягає в продажу майна, тобто у вчиненні дій, спрямованих на виникнення в покупця зобов`язання зі сплати коштів за продане майно та передання права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника електронних торгів.
З аналізу частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на електронних торгах є різновидом договору купівлі-продажу.
Водночас з аналізу статей 655, 658 ЦК України, пунктів 4, 5 розділу X Порядку вбачається, що набуття майна за результатами електронних торгів є договором купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, є організатор електронних торгів, який укладає договір, та державна виконавча служба або приватний виконавець, які виконують договір у частині передання права власності на майно покупцю. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів.
Організатор електронних торгів пропонує майно для продажу шляхом розміщення інформаційного повідомлення про електронні торги, в якому визначається це майно (пункти 5-10 розділу ІІІ Порядку). Тим самим організатор визначає одну з умов майбутнього договору купівлі-продажу - майно, яке продається організатором. Отже, до початку торгів як продавцю, так і потенційним покупцям (учасникам торгів) відомі всі умови майбутнього договору купівлі-продажу, окрім ціни та особи покупця.
Учасники електронних торгів висувають свої цінові пропозиції (оферти) щодо укладення договору купівлі-продажу за запропонованими ними цінами шляхом їх подання через вебсайт електронних торгів. Прийняття пропозиції (акцепт) учасника, який запропонував найвищу ціну, здійснюється автоматично засобами системи реалізації майна (пункт 2 розділу V, пункт 1 розділу VIII Порядку).
За наслідками торгів визначаються і покупна ціна (яка запропонована переможцем), і особа покупця (яким є переможець торгів). Отже, моментом укладення договору купівлі-продажу є момент визначення переможця торгів, тобто момент акцепту його пропозиції (частина друга статті 638 ЦК України). Протокол електронних торгів підписується організатором (пункт 2 розділу VIII Порядку) і є доказом укладення договору купівлі-продажу продавцем та переможцем торгів за ціною, визначеною у протоколі. Подальше оформлення та підписання договору купівлі-продажу як окремого документа Порядком не передбачене.
Укладений на електронних торгах договір купівлі-продажу підлягає виконанню у порядку, визначеному розділом X Порядку. Покупець (переможець електронних торгів) протягом десяти банківських днів з дня визначення його переможцем здійснює розрахунки за придбане на електронних торгах майно відповідно до пункту 1 розділу X Порядку. Дата, до якої переможець електронних торгів повинен повністю сплатити ціну лота, зазначається також у протоколі (абзац дев`ятий пункту 1 розділу VIII Порядку). Правовою підставою сплати покупцем (переможцем торгів) коштів як покупної ціни за придбане майно є договір купівлі-продажу, укладений на торгах.
Після виконання покупцем (переможцем електронних торгів) свого обов`язку за договором купівлі-продажу, тобто після повного розрахунку за придбане майно, виконавець протягом п`яти робочих днів складає акт про проведені електронні торги. Державний виконавець додатково затверджує акт про проведені електронні торги у начальника відділу, якому він безпосередньо підпорядкований; приватний виконавець самостійно затверджує акт про проведені електронні торги шляхом його підписання та скріплення печаткою приватного виконавця (пункт 4 розділу X Порядку). У випадку придбання нерухомого майна документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, є свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, яке видається нотаріусом на підставі акта про проведені електронні торги (пункт 8 розділу X Порядку).
Такі висновки сформульовані у пунктах 42 - 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19).
Таким чином, процедура реалізації майна на прилюдних торгах полягає у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця-учасника прилюдних торгів за плату. Така процедура полягає в укладенні та виконанні договору купівлі-продажу. На підтвердження його укладення складається відповідний протокол, а на підтвердження виконання з боку продавця - акт про проведені прилюдні торги. Такі висновки сформульовані у пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19).
Відповідно до частини другої статті 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до частини першої статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. За змістом зазначених положень моментом укладення договору купівлі-продажу на прилюдних торгах є момент визначення переможця торгів, тобто момент акцепту пропозиції останнього щодо ціни. Оформлення та підписання договору купівлі- продажу як окремого документа Порядок не передбачає.
Тому всі умови майбутнього договору купівлі-продажу, окрім ціни та особи покупця, повинні міститися в інформаційному повідомленні про електронні торги (торги за фіксованою ціною). Зокрема, у такому повідомленні повинна міститися вичерпна інформація про майно, яке продається.
Відповідно до частини другої статті 377 ЦК України розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації). Відповідно до абзацу першого частини шостої статті 120 ЗК України істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації.
Позивач не є учасником прилюдних торгів, а тому зобов`язаний довести, що оспорюваними електронними торгами порушуються його певні права та інтереси, що є умовою надання судового захисту порушеному, невизнаному або оспорюваному праву особи.
При вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог Порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивача, який оспорює результати електронних торгів.
У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі 686/9580/16-ц (провадження № 61-3478св18) зроблено висновок, що «земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України». Цей же висновок зазначений Верховним Судом у іншій постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 484/2602/20 (провадження № 61-5570св21). 
Суд першої інстанції на підставі наявних в матеріалах справи доказів, оцінивши такі на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, вірно встановив, що позивач як власник 1/2 частки нерухомого майна має право власності на частину відчуженої на електронних торгах земельної ділянки, на якій знаходиться належна йому частка цього майна, та дійшов вірного висновку, що продаж цієї земельної ділянки порушує його права як власника частини домоволодіння.
Посилання апелянта на те, що земельна ділянка належала до особистої приватної власності дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання земельного фонду, висновків суду першої інстанції не спростовують та не може позбавити позивача його права відповідно до вимог ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України на частину відчуженої на електронних торгах земельної ділянки.
Також не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що суд першої інстанції застосував помилково застосував до спірних правовідносин ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, оскільки такі посилання суперечать практиці Верховного Суду щодо застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах.
Безпідставними є посилання апелянта на те, що позивач обґрунтовує свої позовні вимоги незаконними, на його думку, діями державного виконавця, вчиненими до проведення електронних торгів, які мають самостійний спосіб оскарження.
Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.
Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.
Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
Позивач ОСОБА_2 не є стороною виконавчого провадження, у межах якого було реалізоване спірне нерухоме майно, він в силу процесуальних вимог закону позбавлений права оспорювати дії державного виконавця у межах цього виконавчого провадження.
Неспроможними є доводи апелянта, що судом першої інстанції не дано належної правової оцінки тій обставині, що електронні торги, які оскаржуються, були проведені 18 вересня 2017 року, а позовна заява подана до суду 22 лютого 2022 року, тобто з пропуском позовної давності, і в позовній заяві відсутнє клопотання про поновлення строку позовної давності та обґрунтування поважності причин пропуску такого строку.
Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність, зокрема, ст. 48 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель, іпотекодавець, боржник та будь-який учасник електронного аукціону мають право протягом трьох місяців з дня проведення електронного аукціону оскаржити його результати в суді за місцезнаходженням нерухомого майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Частиною п`ятою статті 267 цього кодексу передбачено, що суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
З долученого до заяви про поновлення позовної давності паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_2 НОМЕР_1 , виданого 17.03.2015 року, вбачається, що він з квітня 2017 року перебуває за межами України (т. 1 а.с. 189).
Позивач ОСОБА_3 не був учасником оспорюваних електронних торгів, стороною, іпотекодавцем чи іпотекодержателем у цьому виконавчому провадженні, не повідомлявся органами ДВС про проведення спірних торгів, і спеціальна позовна давність, передбачена ст. 48 Закону України «Про іпотеку», до його вимог не може бути застосована.
Також, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Таким чином, не вбачається підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки така не пропущена позивачем.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: 1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Апеляційним судом не встановлено порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення та ухвалення нового рішення.
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. 
Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Долинського районного суду від 21 березня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 26 червня 2023 року.

Суддя-доповідач:                                                        І.В. Бойчук
Судді:                                                                        О.О. Томин
                                                                               В.А. Девляшевський