Справа № 466/1379/22                                Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С. 
Провадження № 22-ц/811/2939/22                 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ 

13 квітня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Копняк С.М.,
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,
секретар судового засідання - Зеліско-Чемерис К.Р.,
з участю – представника апелянта – адвоката Шпунта М.Б., відповідача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє представник адвокат Шпунт Мар`ян Богданович, на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 , від імені якої діє представник адвокат Шпунт Мар`ян Богданович, до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

в лютому 2022 року ОСОБА_2 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 , звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , у якому просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 ( Yasyukevych Dariella S.) 12 000 (дванадцять тисяч) доларів США, що еквівалентно 342 600 (триста сорок дві тисячі шістсот гривень) безпідставно перерахованих коштів, 2700 (дві тисячі сімсот) доларів США, що еквівалентно 76 677 (сімдесят шість тисяч шістсот сімдесят сім гривень) трьох процентів річних від простроченої суми та судові витрати.
В обґрунтування своїх позовних вимог покликалася на те, що 18 серпня 2014 року ОСОБА_2 перебуваючи у Сполучених Штатах Америки, здійснила міжнародний грошовий переказ на валютну доларову картку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 у розмірі 12 000 доларів США для купівлі транспорту для ведення бізнесу. 04 жовтня 2021 року звернулася до ОСОБА_1 з досудовою вимогою про повернення безпідставно набутих коштів, однак ним ця вимога проігнорована. Оскільки добровільно ОСОБА_1 не виконує зобов`язання про повернення коштів, вона змушена звернутися до суду за захистом порушеного права.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 18 жовтня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_2 ( ОСОБА_4 ) до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_2 , від імені якої діє представник адвокат Шпунт Мар`ян Богданович. оскаржила таке в апеляційному порядку. Просить рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 18 жовтня 2022 року скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів задовольнити в повному обсязі.
В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийняте з порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального і матеріального права, відтак, підлягає скасуванню. Так, на думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення статті 1212 ЦК України та дійшов до помилкового висновку, що між сторонами виникли договірні правовідносини, при цьому не вказав, на підставі якого договору такі виникли, не визначив його вид, зміст та форму, не здійснив перевірку та оцінку фактичних обставин справи, їх юридичну кваліфікацію, не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягала застосуванню. 
Так, перерахування коштів позивачем на банківський рахунок відповідача з визначенням його імені та призначенням платежу «для купівлі транспорту для ведення бізнесу» не може свідчити про виникнення між сторонами договірних правовідносин, так як будь - який договір укладений між сторонами відсутній. Жодного бізнесу відповідач не провадив. Приписи пункту третього частини першої статті 208 ЦК України визначають, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні будь які письмові договори чи угоди між позивачем та відповідачем. У даному випадку між сторонами відсутні договірні правовідносини, а отже до цих правовідносин підлягає застосуванню стаття 1212 ІІК України.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що 18 серпня 2014 року ОСОБА_2 перебуваючи у Сполучених Штатах Америки, здійснила міжнародний грошовий переказ на валютну доларову картку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 у розмірі 12 000 доларів США. Як підставу для надання коштів зазначила – відносини з вітчимом, купівлі транспорту для бізнесу вітчима (а.с.8-13).
На виконання домовленостей щодо придбання транспортного засобу 09 вересня 2014 року ОСОБА_5 (мати позивачки) та ОСОБА_1 отримали довіреність від ОСОБА_6 (а.с.51) щодо розпорядження майном: транспортний засіб БАЗ А 079.04 Автобус- D, 2004 р.в. В подальшому, 10 вересня 2014 року транспортний засіб був зареєстрований на ОСОБА_5 (а.с.56).
Через 6 років 10 місяців, а саме у жовтні 2021 року позивач звернулася до ОСОБА_1 з досудовою вимогою про повернення безпідставно набутих коштів, однак останній коштів не повернув ( а.с. 14-15).
Звертаючи із позовом до відповідача, позивач, з врахуванням приписів статей 1212, 1213 ЦПК України просила стягнути на її користь 12 000 (дванадцять тисяч) доларів США, що еквівалентно 342 600 (триста сорок дві тисячі шістсот гривень) безпідставно перерахованих коштів, 2700 (дві тисячі сімсот) доларів США, що еквівалентно 76 677 (сімдесят шість тисяч шістсот сімдесят сім гривень) трьох процентів річних від простроченої суми та стягнути з відповідача судові витрати.
Так, згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України (глава 83 ЦК), особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).
У частині другій статті 1212 ЦК України зазначено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 06.02.2020 року у справі № 910/13271/18, від 23.01.2020 року у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 року у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18.
Отже, відповідно до змісту статті 1212 ЦК України, ця норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших спеціальних способів захисту, зокрема, які випливають із договірних правовідносин.
Крім того, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
В свою чергу, суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (стаття 1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого.
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.
Цивільно - правовий договір - є основною підставою виникнення зобов`язально-правових відносин (зобов`язань), що встановлює певні суб`єктивні права i суб`єктивні обов`язки для сторін, які його уклали. Договір можна визначити як угоду двох або кількох осіб, спрямовану на встановлення, змiну або припинення цивiльних правовiдносин. Предметом договору завжди є певна дiя, але ця дiя може бути тiльки правомiрною. Якщо предметом договору буде неправомiрна дiя, тобто незаконна, то такий договiр визнається недiйсним. Договір вважається дійсним при дотриманні таких умов: законнiсть дiї; волевиявлення сторiн; дотримання встановленої законом форми договору; правоздатнiсть i дiєздатнiсть сторiн. Головним елементом кожного договору є воля сторін, спрямована на досягнення певної мети, яка не суперечить закону.
Основними ознаками договору є: домовленість, тобто для його існування має бути компроміс, збіг волевиявлення учасників; домовленість двох чи більше осіб, тобто з волевиявлення лише однієї сторони не може виникнути договір; спрямованість на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.
За своєю формою договори можуть бути усними і письмовими. Останні, в свою чергу, поділяються на прості і нотаріально посвідчені.
За загальним правилом вибір форми договору залежить від бажання осіб, що його укладають. Однак, у ряді випадків закон вимагає, щоб договори були укладені в певній формі. Якщо для договору не встановлено такої форми, він вважається укладеним, поки поведінка осіб свідчить про їхню волю укласти договір. Мовчання визначається виявом волі укласти договір лише у випадках, передбачених законом. Усна форма допускається в договорах, що виконуються під час їх укладання, якщо інше не встановлено законом (наприклад, договір купівлі - продажу за готівку).
Як вірно встановлено судом першої інстанції, 18 серпня 2014 року ОСОБА_2 , перебуваючи у Сполучених Штатах Америки, здійснила міжнародний грошовий переказ на валютну доларову картку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 у розмірі 12 000 доларів США для купівлі транспорту для ведення бізнесу.
Отже, перерахування коштів позивачем на банківський рахунок відповідача з визначенням його імені та призначенням платежу «для купівлі транспорту для ведення бізнесу», свідчать про добровільність такої дії та її цілеспрямований характер, що обумовлено характером особистісних стосунків, які склались між позивачем та відповідачем.
І як зазначено вище, на підстави усної домовленості, за надані кошти за договором від 10.09.2014 року був придбаний на ім`я матері позивача транспортний засіб БАЗА 079.04 Автобус- D, 2004 р.в.
Матеріали справи не містять доказів на спростування вказаних обставин.
Таким чином, враховуючи характер правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що такі є договірними, а відтак правильно відмовив у задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивачки безпідставно набутих коштів.
При цьому колегія суддів вважає за необхідне наголоси ти на тому, що Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права – це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість – одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Системний аналіз норм матеріального права, які регулюють набуття, збереження майна без достатньої правової підстави свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти поверненню потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі– «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
В контексті зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 – 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє представник адвокат Шпунт Мар`ян Богданович, залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 жовтня 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 18 квітня 2023 року.

Головуючий                                                                С.М. Копняк

Судді:                                                                        О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк