СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2023 року                . Харків                        Справа № 922/2884/21 (922/157/22)  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Крестьянінов О.О., суддя Білоусова Я.О., суддя Шевель О.В.,
за участі секретаря судового засідання Дзюби А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укрсиббанк" (вх.№212 Х) на рішення Господарського суду Харківської області від 16.01.2023 (рішення ухвалено суддею Лавровою Л.С. у приміщенні Господарського суду Харківської області від 16.01.2023, повний текст складено 18.01.2023) у справі №922/2884/21 (922/157/22) 
за позовом Акціонерного товариства "Укрсиббанк" (Україна, 04070, місто Київ, вул. Андріївська, будинок 2/12, код 09807750)
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Акціонерне товариство "Альфа-Банк" (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, код 23494714); Акціонерне Товариство "ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК" (код 14282829, місцезнаходження: 04070, м. Київ, вул. Андріївська, 4)
до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , номер РНОКПП НОМЕР_1 ),
      ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 )   
про визнання правочину фіктивним
в межах справи про неплатоспроможність ОСОБА_2 

ВСТАНОВИВ:
АТ "Укрсиббанк" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом, в якому просило визнати договір про безвідсоткову позику в розмірі 1000000 грн., що був укладений 03.12.2018 між ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 та ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 - недійсним; визнати протокол №1 зборів кредиторів у справі №922/2884/21 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 від 21.12.2021 - недійсним. 
Рішенням Господарського суду Харківської області від 16.01.2023 у справі №922/2884/21 (922/157/22) відмовлено в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства "Укрсиббанк".
Акціонерне товариство "Укрсиббанк" звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 16.01.2023 в межах справи №922/2884/21 (922/157/22) про неплатоспроможність ОСОБА_2 ; задовольнити позову заяву АТ "Укрсиббанк" до ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 та ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 про визнання договору про безвідсоткову позику в розмірі 1000000 грн., що був укладений 03.12.2018, та протокол №1 зборів кредиторів у справі №922/2884/21 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 від 21.12.2021 - недійсними. 
В обґрунтування апеляційної скарги АТ "Укрсиббанк" зазначає таке:
- обставини у справі свідчать про відсутність матеріальної спроможності у ОСОБА_1 на вчинення оспорюваного правочину в сумі 1000000 грн, відсутності його наміру у фактичному поверненні отриманої суми позики ОСОБА_2 . Крім того, відсутнє волевиявлення у ОСОБА_2 реально повернути позику ОСОБА_1 , що також підтверджується відсутністю досягнення мети у сторін за оспорюваним правочином на момент його вчинення, що на думку АТ "Укрсиббанк", виключає дійсне волевиявлення та намір сторін на настання реальних наслідків для них за грошовою позикою;
- суд першої інстанції невірно оцінив докази по справі, а саме декларації боржниці про її майновий стан, виписки по рахункам ОСОБА_1 , інформацію з реєстру нерухомого майна про відсутність майна у ОСОБА_1 , відсутність у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 статусу фізичної особи -підприємця на момент вчинення оспорюваного правочину, що свідчило б про дійсний намір отримання позики ОСОБА_2 для закупки товарів з метою здійснення підприємницької діяльності, як про це вона зазначає в своїй заяві про порушення справи про її неплатоспроможність. Крім того, відсутність статусу особи підприємця у ОСОБА_1 , на думку АТ "Укрсиббанк", вказує на відсутність джерел отримання та заробітку грошових коштів в достатніх розмірах для вчинення ним оспорюваного правочину в сумі 1000000 грн з ОСОБА_3 ; 
- місцевий господарський суд допустився порушення принципу jura novit curia (суд знає закони) та не застосував до спірних відносин положення ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, який зобов`язує суд при прийнятті рішення у справі застосовувати положення Закону, який належить до застосування для правильного вирішення справи, навіть якщо сторони на нього не посилались. Так, правочин був вчинений - 03.12.2018 року в сумі 1000000 грн. Провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_2 господарським судом було відкрито 30.08.2021 року, тобто оспорюваний правочин був вчинений між відповідачами в межах трирічного строку та наслідки його вчинення ОСОБА_2 стали підставою для ініціювання процедури неплатоспроможності. Крім того, повернення 17.12.2020 року ОСОБА_2 частини боргу в сумі 400000 грн ОСОБА_1 вплинуло на неможливість виконання ОСОБА_2 зобов`язань перед іншими кредиторам., в тому числі АТ "Укрсиббанк", загальний розмір кредиторів ОСОБА_2 станом на 17.12.2020 року був меншим, ніж повернута частина боргу (400000 грн) ОСОБА_1 , що дає підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним в силу ст. 42 Кодексу України  з процедур банкрутства.
За твердженням заявника апеляційної скарги, матеріалами справи доводиться те, що відповідачі не мали реальної (матеріальної) можливості на укладання оспорюваного правочину, а тому і волевиявлення на настання реальних правових наслідків за оспорюваним правочином у сторін не існувало.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.02.2023 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Зубченко І.В, Радіонова О.О., Медуниця О.Є.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Укрсиббанк" на рішення Господарського суду Харківської області від 16.01.2023 у справі №922/2884/21 (922/157/22); призначено розгляд справи №922/2884/21 (922/157/22) на 05.04.2023 об 11:00 год.; витребувано матеріали справи №922/2884/21 (922/157/22) із Господарського суду Харківської області.
10.02.2023 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №922/2884/21 (922/157/22).
Відповідно до розпорядження Східного апеляційного господарського суду щодо повторного автоматизованого розподілу справи та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.02.2023 у зв`язку із звільненням у відставку головуючого судді Зубченко І.В. для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Крестьянінов О.О.; суддя Фоміна В.О.; суддя Шевель О.В.
Згідно положень ст. 32 Господарського процесуального кодексу України у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. У разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.02.2023 прийнято справу №922/2884/21 (922/157/22) до свого провадження; призначено розгляд справи на 11.04.2023 (замість 05.04.2023) у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, пр. Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №104, про що повідомлено учасників справи.
10.04.2023 від арбітражного керуючого Барішевського О.В. надійшла заява, в якій він зазначав про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги. 
Відповідно до розпорядження Східного апеляційного господарського суду щодо повторного автоматизованого розподілу справи та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.04.2023 у зв`язку із відпусткою судді Фоміної В.О. для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Крестьянінов О.О.; суддя Білоусова Я.О.; суддя Шевель О.В.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 11.04.2023 розгляд справи відкладено на 12.05.2023, витребувано у Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/2884/21.
17.04.2023 від АТ "Укрсиббанк" надійшла заява, в якій банк просив врахувати правову позицію Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, зроблені в постанові від 01.03.2023 року у справі №902/221/22.
20.04.2023 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №922/2884/21.
12.05.2023 від АТ «ПУМБ» надійшла заява, в якій банк просив врахувати при розгляді справи №922/2884/21 (922/157/22) позицію Верховного Суду у справах №910/14923/20 та №902/221/22, а справу розглядати за відсутності представника АТ «ПУМБ». 
У судовому засіданні арбітражний керуючий Барішевський О.В. проти доводів та вимог апеляційної скарги заперечував. 
Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлені судом про дату, час та місце розгляду справи. 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів та вимог апеляційної скарги законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила таке.
У липні 2021 ОСОБА_2 звернулась до Господарського суду Харківської області з заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, в якій зазначала, що в результаті запозичень грошових коштів протягом 2018-2021 років вона заборгувала різним особам суму у розмірі 1054109,27 грн.; підставою для звернення до суду із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність є те, що розмір прострочених зобов`язань боржника перед кредиторами становить більше 30 розмірів мінімальної заробітної плати.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 30.08.2021 відкрито провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 , введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, введено процедуру реструктуризації боргів боржника, призначено керуючим реструктуризацією фізичної особи ОСОБА_2 арбітражного керуючого Барішевського Олексія Валерійовича.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 29.11.2021 визнано наступний розмір грошових вимог кредиторів:
- АТ "ПУМБ" на суму 88283,75 грн та 4540,00 судового збору;
- ОСОБА_1 (вх.№ 22958 від 30 вересня 2021 р.) на суму 600000,00 грн та 4540,00 судового збору;
- АТ "Укрсиббанк" на суму 34281,00 грн (з яких: 34131,00 грн - заборгованість, 150,00 грн - заборгованість по комісії) та 4540,00 грн судового збору;
- АТ "Альфа-Банк" на суму 66535,44 грн та 4540,00 грн судового збору.
У січні 2022 АТ "Укрсиббанк" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просило: визнати договір про безвідсоткову позику в розмірі 1000000 грн, що був укладений 03.12.2018 року між ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 та ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 - недійсним; визнати протокол № 1 зборів кредиторів у справі №922/2884/21 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 від 21.12.2021 - недійсним.
В обґрунтування позовної заяви позивач вказує, що ОСОБА_1 , який має вирішальний голос в 600 голосів поміж інших кредиторів боржника - банків: АТ "ПУМБ", АТ "Укрсиббанк", АТ "Альфа-Банк" своїм рішенням, яке оформлено протоколом зборів комітету кредиторів від 21.12.2021 щодо переходу до стадії погашення боргів ОСОБА_2 вплинув на права інших кредиторів, у тому числі АТ "Укрсиббанк".
В свою чергу, АТ "Укрсиббанк" вважає, що ОСОБА_1 не є кредитором ОСОБА_2 , його грошові вимоги не є дійсними з огляду на фіктивність правочину, що був начебто вчинений 03.12.2018 за договором про безвідсоткову позику в розмірі 1000000 грн. 
AT "Укрсиббанк" наполягає на тому, що декларації боржника не містять достовірних даних щодо майнового стану ОСОБА_2 , в деклараціях не відображено майно, яке було придбано боржником за рахунок отриманих грошових позик, тощо. Дані невідповідності в деклараціях боржника вплинули на розроблений проект плану реструктуризації боргів, який не задовольняє кредитора AT "Укрсиббанк" та не був би ним схвалений. За умови вчасного отримання AT "Укрсиббанк" запиту керуючого реструктуризацією про голосування з питань порядку денного, банк не схвалив би запропонований план реструктуризації боргів та наполягав би на закритті провадження у справі.
АТ "Укрсиббанк" вважає, що грошові вимоги в сумі 600000 грн ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - недійсні (відсутні), договір, який начебто був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 03.12.2018 про безвідсоткову позику в розмірі 1000000 грн, зі строком повернення позики не пізніше 31.12.2020, мета отримання позики - закупівля товару для здійснення підприємницької діяльності та інші витрати, на думку АТ "Укрсиббанк", має ознаки фіктивного правочину.
Відповідно до договору від 03.12.2018 про безвідсоткову позику в розмірі 1000000 грн, ОСОБА_1 передав позику боржнику під час підписання договору. В заяві про неплатоспроможність фізичної особи боржниця ОСОБА_2 зазначила, що отримані у ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 1000000 грн. вона частково витратила на закупівлю товарів для здійснення нею підприємницької діяльності, частину витратила на інші особисті потреби.
Проте, згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ОСОБА_2 набула статусу фізичної особи - підприємця 25.03.2019, види діяльності: роздрібна торгівля, що здійснюється фірмами поштового замовлення або через мережу інтернет, реєстрацію припинення фізичної особи - підприємця Наумової К.В здійснено 21.06.2021. Повторну реєстрацію фізичної особи - підприємця Наумової К.В. проведено 08.12.2021 року, вид діяльності: рекламні агентства (основний). 
Тобто, на думку позивача, отримання ОСОБА_2 03.12.2018 грошових коштів та витрата їх на закупівлю товарів для здійснення підприємницької діяльності, не маючи на той час статусу фізичної особи-підприємця, а також не зазначення ОСОБА_2 цих товарів в деклараціях про майновий стан боржника, свідчить про те. що такі грошові кошти не отримувались і не витрачались боржницею. Крім того, основні види діяльності ФОП Наумової К.В. не передбачали роздрібний або оптовий продаж товарів. Отже, отримання грошових коштів в сумі 1000000 грн та їх цільове використання не підтверджується реальним настанням правових наслідків, що начеб-то було обумовлено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за договором безвідсоткової грошової позики.
Також, на думку позивача, на фіктивність правочину вказує начебто часткове виконання ОСОБА_2 зобов`язань перед ОСОБА_1 в сумі 400000 грн, про що були складені відповідні розписки. Матеріалами справи про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 не підтверджується її майновий стан, який би дозволяв реально виконувати в таких обсягах зобов`язання. Тобто, у боржника були відсутні матеріальні активи та відповідний рівень заробітку. При цьому, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 також не має у власності нерухомості, земельних ділянок. Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 не зареєстрований як фізична особа-підприємець.
Позивач наголошував, що отримання ОСОБА_1 грошових коштів, які б забезпечували йому можливість надання безвідсоткової грошової позики боржниці за відсутності надання нею забезпечення у вигляді застави, підлягає доведенню перед судом, в тому числі, шляхом отримання відомостей у фіскальних органів за період 2017-2018 про отримання ОСОБА_1 грошових коштів у вигляді винагород, дивідендів, орендної плати, відсотків, тощо, та витребування в КП ХМ БТІ інформації про зареєстровані об`єкти нерухомого майна за ОСОБА_1 .
Таким чином, АТ "Укрсиббанк" стверджує, що договір про безвідсоткову позику в розмірі 1000000 грн, що начебто був укладений 03.12.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , має ознаки фіктивного правочину, який вчинений сторонами без настання правових наслідків за ним, а саме: надання грошової позики. 
Крім того, з огляду на те, що недійсний правочин не створює правових наслідків і є недійсним з моменту його вичнення, АТ "Укрсиббанк" посилається на недійсність грошової вимоги ОСОБА_1 до боржника ОСОБА_2 , наслідком чого є визнання протоколу №1 зборів комітету кредиторів у справі №922/2884/21 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 від 21.12.2021 недійсним за рішенням суду. 
Правовими підставами позову про визнання правочину недійсним АТ "Укрсиббанк" визначив статті 203, 215, 234 ЦК України. 
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог зазначив, що для визнання зобов`язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявність наступних умов: вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором. Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов`язання вчинялося фіктивно. Проте, позивачем не доведено наявність усіх умов для визнання спірного правочину фіктивним. В свою чергу, наявна в матеріалах справи розписка про отримання коштів за оспорюваним договором є належним доказом дійсного його виконання сторонами, а отже відсутні підстави для тверджень щодо фіктивності виконання зобов`язань за ним. Щодо інших доводів позивача місцевий господарський суд зазначив, що вони не підтверджують фіктивність договору, оскільки наявність чи відсутність доходів у позикодавця за даними ДПС не може свідчити про те, що вказана позика не була укладена, а всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення, докази на підтвердження законності походження грошових коштів не встановлюють обставини, які позивачем заявляються як підстави для визнання недійсним договору та не зможуть підтвердити вчинення або не вчинення учасниками спору певних дій, що входять до предмету доказування.
Надаючи власну правову кваліфікацію обставинам справи, колегія суддів зазначає таке. 
Відповідно до положень ст. 269 ГПК України у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
У суді першої інстанції в якості правових підстав визнання правочину недійсним банком не визначались норми спеціального законодавства, зокрема, ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства щодо вчинення боржником правочину «в підозрілий період», а тому суд апеляційної інстанції не розглядає підстави, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відповідно до ст. 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно положень ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".
За приписами ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства (далі- КУзПБ) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України. 
Спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 7 КУзПБ).
Частиною 2 ст. 7 КУзПБ визначено, що господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує, зокрема, спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником.
В даному випадку, звернення зацікавленої особи (АТ "Укрсиббанк") до суду із позовом про визнання недійсним договору направлено на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину.
У постанові від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 об`єднана палата Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду вказала на те, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Колегія суддів враховує, що за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Кодексу України з процедур банкрутства (норми якого слугують підставою для передачі даного спору для розгляду в межах справи про банкрутство), які передбачають концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.
Відтак, кредитор є тією зацікавленою особою у справі про банкрутство, яка має право звертатися з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України чи інших законів, у межах справи про банкрутство.
АТ "Укрсиббанк" стверджує, що договір про безвідсоткову позику в розмірі 1000000 грн., який укладений 03.12.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , має ознаки фіктивного правочину, який вчинений сторонами без настання правових наслідків за ним, а саме: надання грошової позики. 
Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 ГК України. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а згідно із частиною 3 цієї ж статті якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Стаття 203 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Отже, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. 
Тому в кожній справі про визнання правочину недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.
Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину.
Основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Таким чином, суд, з`ясовуючи питання щодо фіктивності договору, як укладеного всупереч інтересам позивача, має з`ясувати дійсні наміри сторін, тобто чи була мета укладення договору іншою, аніж це випливає зі змісту договору.
Колегія суддів вважає, що у застосуванні приписів статті 234 ЦК України при вирішенні питання щодо того, чи наявні наміри сторін договору щодо створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, несуттєве, часткове виконання боржником своїх обов`язків за договором не завжди свідчить про те, що оспорюваний правочин не є фіктивним. Цей факт потрібно оцінювати у сукупності з іншими встановленими судами обставинами, на які посилається заінтересована особа.
Колегія суддів звертає увагу, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Тож учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини.
Колегія суддів наголошує, що правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Договір як приватноправова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин і має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір, який укладений з метою уникнути виконання наявного зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.
Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.
Договір, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатним, так і безоплатним, а також як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значимих дій.
Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути: момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засідання у справі); контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи); щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися (див. висновок викладений у постановах Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16, від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19)).
Колегія суддів, звертає увагу, що метою доброчесного боржника повинне бути добросовісне виконання всіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надання своєчасного та справедливого задоволення (сатисфакції) прав і правомірних інтересів кредитора, зокрема, у процедурі банкрутства.
Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18).
Укладення фраудаторних договорів є характерним для боржників у процедурах банкрутства, позаяк неплатоспроможність боржника означає ситуацію, коли не вистачає коштів для задоволення всіх вимог кредиторів і, діючи недобросовісно, боржник намагається створити переваги для задоволення вимог "дружнього" кредитора на шкоду іншим своїм кредиторам, порушивши встановлену законом черговість або пропорційність задоволення вимог окремого класу кредиторів.
Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.
Правочини за участю боржника, які допомагають реалізувати таку мету, мають ознаки фраудаторності, незалежно від того, чи такий правочин є двостороннім (одностороннім) чи багатостороннім (у якому буде задіяно низку учасників, об`єднаних єдиною неправомірною метою).
Для класифікації правочину як фраудаторного має значення фактична участь боржника у ньому як одного з учасників вольових дій, направлених на виведення майна боржника з метою незадоволення вимог одного або декількох його кредиторів у легальній судовій процедурі (правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20).
Однією із форм такої участі боржника є вчинення ним, за наявності в нього невиконаних зобов`язань та заборгованості перед іншими кредиторами, правочину задля нарощування обсягу наявних кредиторських зобов`язань та в майбутнього формування кредиторської заборгованості із заінтересованим кредитором (так званий "дружній кредитор").
Водночас особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.
Тому, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.
Колегія суддів звертає увагу на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню ("вживанням права на зло").
За цих умов недійсність договору як приватно-правова категорія є інструментом, який покликаний не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.
У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.
Як вбачається з матеріалів справи, 03.12.2018 між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладений договір позики, за умовами якого позичальник отримала від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в сумі 1000000, 00 грн. Передачу грошей було здійснено під час підписання цього договору (п. 1 договору). Сторони за цим договором домовились про те, що договір позики є безпроцентним; позичальник має право повернути позикодавцю суму позики частинами; позичальник має право достроково повернути позикодавцю суму позики; остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 31.12.2020; виконання зобов`язання за договором має бути здійснено готівкою в межах міста Харкова за адресою вказаною позикодавцем (п. 2 договору). За домовленостю сторін сплата позики повинна підтверджуватися позикодавцем відповідними розписками про одержання грошей, які ОСОБА_1 зобов`язаний надати позичальнику одночасно із отриманням платежу від позичальника (п.3 договору). В разі, коли позичальник своєчасно не поверне позикодавцю позику згідно визначеному у п. 3 цього договору строку, у тому числі при порушенні умов повернення позики частинами згідно цього ж пункту договору, позикодавець вправі пред`явити цей договір до стягнення в порядку і в строки, передбачені чинним законодавством України (п. 4 договору). 
Також в матеріалах справи містяться розписки від 05.12.2019 та 17.12.2020, відповідно до яких ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 у рахунок часткового погашення боргу за договором позики від 03.12.2018 - 400000,00грн., залишок заборгованості складає 600000,00 грн.
Як вже зазначалось, ухвалою Господарського суду Харківської області від 29.11.2021 визнано грошові вимоги кредиторів АТ "ПУМБ" на суму 88283,75 грн та 4540,00 судового збору; ОСОБА_1 на суму 600000,00 грн та 4540,00 судового збору; АТ "Укрсиббанк" на суму 34281,00 грн (з яких: 34131,00 грн - заборгованість, 150,00 грн - заборгованість по комісії) та 4540,00 грн судового збору; АТ "Альфа-Банк" на суму 66535,44 грн та 4540,00 грн судового збору.
При цьому, згідно протоколу №1 зборів кредиторів у справі №922/2884/21 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 від 21.12.2021 кількість голосів кредиторів, які належать ним при прийнятті рішення на засіданні комітету кредиторів складає: АТ "ПУМБ" - 88; АТ "Укрсиббанк" - 34; АТ "Альфа-Банк" - 66; ОСОБА_1 - 600. 
Отже кількість голосів кредитора ОСОБА_1 у три рази перевищує загальну кількість голосів інших кредиторів. На засіданні кредиторів було прийнято рішення звернутись з клопотанням про введення процедури погашення боргів боржника. За вказане рішення проголосував лише кредитор ОСОБА_1 із загальною кількістю голосів - 600. 
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. 
За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц, що повністю відповідає усталеній правовій позиції, відображеній, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 18.03.2013 у справі № 6-63цс13, а також у перелічених скаржником у касаційній скарзі постановах Верховного Суду у справах №№ 604/1038/16-ц, 707/2606/16-ц, 143/280/17, 559/2587/19, 464/5314/17, 319/1669/16, 524/4946/16, 604/1038/16.
Згідно наведеної усталеної правової позиції боргова розписка підтверджує не лише факт укладення договору позики та погодження його умов між кредитором та боржником, а також вона засвідчує й безпосередньо факт отримання боржником від кредитора грошових коштів у певному розмірі або речей.
Втім, такий правовий висновок є застосовним у позовному провадженні, коли між кредитором та боржником за борговою розпискою існує відповідний спір, з метою вирішення якого сторона звертається із позовом до суду.
Натомість, у справах про неплатоспроможність існує певна відмінність у розгляді та визнанні господарським судом грошових вимог кредиторів до боржника, що виникли на підставі боргової розписки, від вирішення спору у позовному провадженні про стягнення заборгованості за борговою розпискою.
Зазначена відмінність, серед іншого, полягає у тому, що визнання господарським судом вимог певного кредитора породжує відповідні правові наслідки, що впливають на права інших кредиторів цього боржника у процедурі неплатоспроможності. При цьому, у вказаній категорії справ існує ризик обопільної недобросовісної поведінки певного кредитора та боржника щодо створення фіктивної (неіснуючої, штучної) заборгованості останнього за борговою розпискою задля збільшення кількості голосів цього кредитора на зборах кредиторів та можливості впливу на саму процедуру неплатоспроможності фізичної особи, зокрема й у питанні формування та реалізації ліквідаційної маси боржника, що, у кінцевому результаті, впливатиме на обсяг задоволених вимог.
Задля унеможливлення загрози визнання господарським судом фіктивної кредиторської заборгованості до боржника, на кредитора - фізичну особу, як заявника грошових вимог на підставі боргової розписки, покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування у разі виникнення вмотивованих сумнівів сторін у справі про неплатоспроможність фізичної особи щодо обґрунтованості вимог такого кредитора.
Під час розгляду заяви кредитора з відповідними грошовими вимогами до боржника господарському суду варто враховувати достатність (повноту та всебічність) поданих доказів як взаємозв`язок їх сукупності, що дозволяє суду зробити достовірний висновок про існування заборгованості за борговою розпискою.
У разі вмотивованих сумнівів інших кредиторів щодо реальності (дійсності) такої заборгованості, обґрунтування грошових вимог до боржника самим лише договором позики та/або борговою розпискою у справі про неплатоспроможність фізичної особи може бути недостатнім.
Необхідним, у такому випадку, може бути також документальне підтвердження джерел походження коштів, наданих фізичною особою-кредитором у позику фізичній особі-боржнику, подання інших додаткових доказів наявності між кредитором (позикодавцем) та боржником (позичальником) зобов`язальних правовідносин за відповідним договором позики.
У разі ж ненадання зазначеним кредитором сукупності необхідних доказів на обґрунтування своїх вимог, зокрема щодо підтвердження реальності грошового зобов`язання, господарський суд відмовляє у визнанні таких вимог у справі про неплатоспроможність фізичної особи.
При цьому, визначена приписами статті 204 ЦК України презумпція правомірності укладеного між сторонами правочину не спростовує відповідного обов`язку заявника-кредитора, вимоги якого підтверджені борговою розпискою, надати сукупність усіх необхідних доказів на обґрунтування своїх вимог, зокрема й зазначені вище докази джерел походження наданих у позику коштів.
Тобто, не досліджуючи дійсність відповідного правочину, що виходить за межі предмета розгляду заяви кредитора з грошовими вимогами до боржника, господарський суд у справі про неплатоспроможність фізичної особи, вирішуючи питання про належне документальне підтвердження кредиторських вимог за борговою розпискою, може надати правову оцінку реальності (дійсності) таких зобов`язань на підставі інших доказів, що підтверджують/спростовують фінансову спроможність цього кредитора щодо надання відповідної позики.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 01.03.2023 у справі №902/221/23.
Отже, враховуючи сумніви кредитора щодо реальності (дійсності) заборгованості за договором позики, з огляду на обов`язок підвищеного стандарту доказування у вказаній категорії справ, оскільки існує ризик обопільної недобросовісної поведінки певного кредитора та боржника щодо створення фіктивної (неіснуючої, штучної) заборгованості останнього за договором позики задля збільшення кількості голосів цього кредитора на зборах кредиторів та можливості впливу на саму процедуру неплатоспроможності фізичної особи, тому у даному випадку підлягає дослідженню, зокрема, джерела походження коштів та взагалі наявність коштів, наданих фізичною особою-кредитором у позику фізичній особі-боржнику, наявність/походження коштів боржника на здійснення часткової оплати за договором, адже здійснення часткової оплати, за доводами відповідача та арбітражного керуючого, свідчить про реальність зобов`язальних відносин між сторонами договору. 
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 22.08.2022 задоволено клопотання АТ "Укрсиббанк" про витребування доказів, зокрема, витребувано у КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" Харківської міської ради відомості про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 та копії документів, що підтверджують право власності на таке майно; витребувано у Київської ОДПІ м. Харкова відомості - довідку про суму виплачених доходів та утриманих податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 за періоди - 2017, 2018, 2019 роки.
Згідно довідки Київської ОДПІ м. Харкова від 06.09.2022 та доданої до неї відповіді на запит щодо отримання відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особам, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи за період з 1 кварталу 2017 року по 4 квартал 2019 року, у податкового органу відсутня інформація про доходи ОСОБА_1 за вказаний період.
Також, листом від 09.09.2022 КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" повідомило, що в наявних архівних матеріалах КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" не міститься актуальної інформації про зареєстроване право власності, оскільки КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" здійснювало делеговані повноваження щодо реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна у м. Харкові до 01.01.2013. Відповідно до наявних архівних матеріалів реєстрація права спільної сумісної власності на частку квартиру АДРЕСА_4 станом на 31.12.2012 проведена КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 05.12.1997 Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, р. №2-97-89956. 
Крім того, в матеріалах справи міститься інформаційна довідка №294047880 від 10.01.2022 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта фізичної особи РНОКПП: НОМЕР_1 ( ОСОБА_1 ), з якої вбачається відсутність відомостей про зареєстроване за вказано фізичною особою нерухоме майно.
Водночас, з матеріалів справи, зокрема, декларацій про майновий стан боржника за 2018-2020 роки, Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта фізичної особи РНОКПП: НОМЕР_2 ( ОСОБА_2 ), не вбачається наявність активів або доходів у боржника, за рахунок яких у 2019 та 2020 роках могло бути здійснено часткове погашення боргу перед ОСОБА_1 на загальну суму 400000грн.
Проте, за обставинами справи у період 2019-2021 років ОСОБА_2 отримувала у фінансових установах споживчі кредити. При цьому, відсутні докази, що отримані кредитні кошти були направлені на погашення заборгованості за договором позики, а навпаки були витрачені, зокрема, на придбання Iphone 12 Pro Apple,
У судовому засіданні сам арбітражний керуючий Барішевський О.В. надав пояснення, що ним під час розгляду заяви ОСОБА_1 з вимогами до боржника не перевірялась фінансова спроможність даного кредитора щодо надання грошових коштів у вказаному розмірі в позику. Також, не з`ясовувалась фінансова спроможність (наявність та походження коштів) у боржника ОСОБА_2 на здійснення часткового погашення боргу за договором позики.
Отже, матеріалами справи не доводиться ні фінансова спроможність кредитора ОСОБА_1 щодо надання відповідної позики на 1000000грн, ні фінансова спроможність боржника ОСОБА_2 на часткове погашення заборгованості в розмірі 400000грн.
На підставі викладеного, оцінивши у сукупності всі обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що спірний договір позики, який повинен забезпечити регулювання цивільних відносин і має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, в даному випадку не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину, а також добросовісне виконання зобов`язань за ним, а навпаки спрямований на штучне збільшення кількості голосів окремого кредитора на зборах кредиторів для можливості впливу на саму процедуру неплатоспроможності фізичної особи.
Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визнання недійсним вказаного договору позики від 03.12.2018 на підставі ст. 234 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим, в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню, а рішення - скасуванню.
При цьому, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду, що позовна вимога про визнання недійсним протоколу №1 зборів кредиторів у справі №922/2884/21 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, оскільки, ні Цивільний та Господарський кодекси України, ні норми спеціального законодавства про банкрутство (неплатоспроможність) не передбачають такого способу захисту як визнання протоколу зборів кредиторів недійсним. 
Сам по собі протокол лише відображає рішення зборів кредиторів, як спосіб їх волевиявлення, і не може визнаватися господарським судом недійсним, оскільки за своєю правовою природою не є актом юридичної особи, державного чи іншого органу. 
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).
Згідно ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до положень ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, часткове скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям у скасованій частині нового рішення про задоволення позову.
Керуючись статтями 269, 270, 275, 281-284 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укрсиббанк" задовольнити частково. 
Рішення Господарського суду Харківської області від 16.01.2023 у справі №922/2884/21 (922/157/22) скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства "Укрсиббанк" про визнання недійсним договору про безвідсоткову позику в розмірі 1000000 грн., що був укладений 03.12.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Прийняти в цій частині нове рішення, яким позов Акціонерного товариства "Укрсиббанк" задовольнити. Визнати недійсним договір про безвідсоткову позику в розмірі 1000000 грн., що був укладений 03.12.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
В іншій частині рішення Господарського суду Харківської області від 16.01.2023 у справі №922/2884/21 (922/157/22) залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 22.05.2023.

Головуючий суддя                                                                    О.О. Крестьянінов

Суддя                                                                                           Я.О. Білоусова  

Суддя                                                                                           О.В. Шевель