Номер провадження: 22-ц/813/2840/23 
Справа № 522/12993/17
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.2023 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,
за участю секретаря – Сидоренко А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 січня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за участю третіх осіб: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, про визнання недійсними свідоцтва про право власності, свідоцтв про право на спадщину за законом, виселення, зняття з реєстрації місця проживання та знесення самочинного будівництва та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовної заяви ОСОБА_1 
17 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за участю третіх осіб ОСОБА_5 , Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, в якому просила: зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні майном, а саме 7/200 частинами житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на схематичному плані зазначені під літерою В-ІЖ; виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 із займаного приміщення та з житлової площі та частини будинку позивачки, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на схематичному плані зазначені під літерою В-ІЖ; зняти відповідачів з реєстрації за місцем проживання; знести самочинні прибудови під літерами «в1» та «в2», які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 не чинити перешкоди у знесенні прибудов під літерами «в1» та «в2», які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги вмотивовані тим, що ОСОБА_7 є власником 7/200 часток житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 08.06.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бур`яновою Л.Г. та зареєстрованого в реєстрі під №944. За цим договором дарування ОСОБА_5 подарував, а позивач прийняла у дар вищенаведене майно. На технічному паспорті на сторінці схематичного плану земельної ділянки це майно визначено під літерою В-ІЖ.
Однак, ОСОБА_2 , самочинно здійснила прибудову під літерами «в1» та «в2» до приміщення, яке належить позивачці та внаслідок цього незаконно заволоділа майном ОСОБА_7 . Крім того, відповідач незаконно проживають та є безпідставно зареєстрованими на жилплощі часини будинку, яка належить позивачці, чим спричиняють останній перешкоди у використанні своєї власності.
16 січня 2018 року до суду подано уточнену позовну заяву, в якій позивач просила: визнати Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою АДРЕСА_1 індексний номер 48485716 від 26.11.2015 р., видане Овідіопольським районним управлінням юстиції Одеської області на ім`я ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 – недійсним; визнати Свідоцтво про право власності на спадщину за законом від 30.03.2017 р., виданого на ім`я ОСОБА_3 , зареєстрованого в реєстрі за № 9-108, Свідоцтво про право на спадщину за законом від 30.03.2017 р., виданого на ім`я ОСОБА_9 , зареєстрованого в реєстрі за № 9-109, Свідоцтво про право на спадщину за законом від 30.03.2017 р., виданого на ім`я ОСОБА_2 , зареєстрованого в реєстрі за № 9-100, видані державним нотаріусом 6-ї Одеської державної нотаріальної контори Ільницькою Г.П. – недійсними; зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні майном, а саме 7/200 частинами житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на схематичному плані зазначені під літерою В-ІЖ; виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 із займаного приміщення та з житлової площі та частини будинку ОСОБА_1 , що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на схематичному плані зазначені під літерою В-ІЖ; зняти відповідачів з реєстрації за місцем проживання; знести самочинні прибудови під літерами «в1» та «в2», які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 за власний рахунок відповідачів; зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 не чинити перешкоди у знесенні прибудов під літерами «в1» та «в2», які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Додатково позовні вимоги вмотивовані тим, що як з`ясувалося, покійний родич відповідачів ОСОБА_8 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , незаконно разом з відповідачами ввів в експлуатацію та зробив правовстановлюючі документи на частину будинку, яка належить позивачці, шляхом здійснення поліпшень.
24 вересня 2018 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій позивач просить: визнати Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою АДРЕСА_1 індексний номер 34586458 від 05.03.2015 р., видане Реєстраційною службою Одеського міського управління Юстиції Одеської області на ім`я ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 – недійсним та визнати декларацію № ОД 142153060538 від 02.11.2015 р. про готовність об`єкта до експлуатації, подану та складену на ім`я покійного родича та спадкодавця відповідачів ОСОБА_8 - незаконною, та такою, що порушує цивільні майнові права позивачки ОСОБА_1 .

Короткий зміст зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 
21 березня 2018 року до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи ОСОБА_5 , в якому зустрічні позивачі просять: визнати за ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) право власності 1/3 частину житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається в цілому з одного житлового будинку під літ. «А»: приміщень 11-1 площею 17,5 м2; 11-2 площею 15,5 м2; 11-3 площею 10,3 м2; 11-4 площею 8,4 м2; 12-1 площею 10,4 м2; 12-2 площею 15,7 м2; 12-3 площею 11,6 м2; 12-4 площею 5,0 м2; 12-5 площею 13,0 м2; 12-6 площею 2,0 м2; 12-7 площею 1,2 м2; 12-8 площею 3,1 м2, житловою площею 66,1 м2, загальною площею 118,3 м2, та надвірних споруд, зазначених на схематичному плані під літ.: «Б» - сарай; «В» - гараж; № 1,2- огорожа, І - вимощення; визнати за ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) право власності 1/3 частину житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається в цілому з одного житлового будинку під літ. «А»: приміщень 11-1 площею 17,5 м2; 11-2 площею 15,5 м2; 11-3 площею 10,3 м2; 11-4 площею 8,4 м2; 12-1 площею 10,4 м2; 12-2 площею 15,7 м2; 12-3 площею 11,6 м2; 12-4 площею 5,0 м2; 12-5 площею 13,0 м2; 12-6 площею 2,0 м2; 12-7 площею 1,2 м2;12-8 площею 3,1 м2, житловою площею 66,1 м2, загальною площею 118,3 м2, та надвірних споруд, зазначених на схематичному плані під літ.: «Б» - сарай; «В» - гараж; № 1,2- огорожа, І – вимощення; визнати за ОСОБА_10 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) право власності 1/3 частину житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається в цілому з одного житлового будинку під літ. «А»: приміщень 11-1 площею 17,5 м2; 11-2 площею 15,5 м2; 11-3 площею 10,3 м2; 11-4 площею 8,4 м2; 12-1 площею 10,4 м2; 12-2 площею 15,7 м2; 12-3 площею 11,6 м2; 12-4 площею 5,0 м2; 12-5 площею 13,0 м2; 12-6 площею 2,0 м2; 12-7 площею 1,2 м2;12- 8 площею 3,1 м2, житловою площею 66,1 м2, загальною площею 118,3 м2, та надвірних споруд, зазначених на схематичному плані під літ.: «Б» - сарай; «В» - гараж; № 1,2- огорожа, І – вимощення.
Позовні вимоги вмотивовані тим, що раніше ОСОБА_11 (брат ОСОБА_5 ) та ОСОБА_12 певний час в 1970-1971 роках перебували в зареєстрованому шлюбі, після чого продовжили мешкати у своїх частинах будинку АДРЕСА_1 . Після укладення шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_8 (померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ), вони на законних підставах переобладнали приміщення квартири АДРЕСА_2 у вказаному будинку, в якій проживали. ОСОБА_11 , як сусід, не заперечував проти такого переобладнання та узаконення. В подальшому, після закінчення будівництва та реконструкції, було отримано свідоцтво про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 66,1 м2, загальною площею 118,3 м2, та надвірних споруд, зазначених на схематичному плані під літ.: «Б» - сарай; «В» - гараж; № 1,2- огорожа, І – вимощення. Цей будинок, після смерті ОСОБА_8 був успадкований зустрічними позивачами в рівних частках по 1/3 частині. Однак, наразі, позивач ОСОБА_1 не визнає це право власності у своєму позові.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 січня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, про визнання недійсними свідоцтва про право власності, свідоцтв про право на спадщину за законом, виселення, зняття з реєстрації місця проживання та знесення самочинного будівництва залишено без задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності задоволено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, а у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про відмову у задоволенні позову та задоволення зустрічного позову.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві власності 7/200 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 08.06.2017р., укладеному між ОСОБА_5 , як дарувальником, та позивачем, як обдарованою, та посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Гур`яновою Л.Г., реєстровий номер 944.
Зміст умов вищевказаного договору дарування не містить умов щодо складу та переліку приміщень, які складають частку у розмірі 7/200 частин житлового будинку (ідеальна доля), а містить, у п. 1.2. договору дарування, лише відомості про загальний склад цього будинку, який складається із житлових будинків під літ.: «А, А1», «Б», «В,В1», загальною площею 381,9 кв.м., та господарських надвірних будівель і споруд під літ.: «Д», «Е», «З», «М», «Н», «О», «Р» - сараї, та «С», «С1», «Ц», «Я» - гаражі; «Н1», «Ч» - навіси, «Ю» - вбиральня, та огорожі зі замощенням.
Згідно із умов пункту 1.2. договору дарування право власності на 7/200 частин житлового будинку належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою одеською державною нотаріальною конторою 10.03.2017 року за реєстровим № 1-311.
Зі змісту свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.03.2017 року, реєстровий № 1-311, вбачається, що ОСОБА_5 , успадкував 7/200 частин житлового будинку, після смерті брата ОСОБА_11 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , якому вказана частка належала на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 13.03.1998 року, р. № 2-892.
Зі змісту свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 13.03.1998 року, р. № 2-892, вбачається, що вказане свідоцтво видане ОСОБА_5 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , на 7/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , що за математичним розрахунком, становить по 7/200 частин домоволодіння кожному із перелічених співвласників, та видано, як вказано у свідоцтві, на підставі рішення виконкому Приморського районної ради народних депутатів від 17.05.1985 року за № 237, та замість дублікату свідоцтва про право на спадщину від 29.01.1998 року/ свідоцтва від 02.03.1954 року.
Відповідно до змісту свідоцтва про право на спадщину від 02.03.1954 року, вбачається, що після смерті ОСОБА_15 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , частка у розмірі 1/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , була успадкована в рівних долях дружиною померлого – ОСОБА_14 , та синами - ОСОБА_5 , ОСОБА_13 , та ОСОБА_11 , при цьому, вказана 1/3 частка домоволодіння належала померлому на підставі договору купівлі – продажу від 08.06.1937 року.
Вбачається, що умови зазначеного договору купівлі – продажу від 08.06.1937 року, р. №12523, не передбачають визначення складу приміщень 1/3 частки домоволодіння, яка набута ОСОБА_15 (т.3, а.с. 4-5).
При цьому, рішенням Виконавчого комітету Приморської районної Ради народних депутатів від 17.05.1985 року № 237 про затвердження долей в домоволодінні АДРЕСА_1 , затверджено ідеальні долі у домоволодінні ОСОБА_5 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 та ОСОБА_14 – у розмірі 7/50 частин домоволодіння, на підставі якого, а також свідоцтва про право на спадщину від 02.03.1954 року, було видано свідоцтво про право власності від 13.03.1998 року, № 2-892. 
З наведеного суд першої інстанції правильно вважав, що частка, у розмірі 7/200 частин домоволодіння, яка належать на сьогодні ОСОБА_1 , складається із майна, яке успадковане згідно свідоцтва про право на спадщину від 02.03.1954 року, та яке існувало станом на 16.09.1948 року – день смерті спадкодавця ОСОБА_15 , та належала останньому на підставі договору купівлі – продажу від 08.06.1937 року, р. №12523.
Окрім того, вбачається, що згідно із договору дарування домоволодіння від 03.06.1946 року ОСОБА_15 подарував своїм братам – ОСОБА_16 та ОСОБА_17 у їх спільну власність у рівних частках 2/9 частини із належних дарувальнику 3/9 (або 1/3) частин житлового будинку АДРЕСА_1 .
До того ж, як вказано у п. 1 вказаного договору дарування 1946 року, домоволодіння в цілому складається із двох житлових будинків: літ. “а” – одноповерховий будинок з квартир АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 , та літ. “б” – одноповерховий будинок з квартир АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 та сарай, загальною площею будинку 82.5 кв.м.. При цьому, у виключне володіння обдарованих ОСОБА_18 та ОСОБА_19 надається квартира АДРЕСА_3 з однією кімнатою та кухнею, а також сарай, під толевим дахом, розташований у глибині двора праворуч. 
З рішення Виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів від 21.09.1983 року за № 363, вбачається, що ОСОБА_11 , квартира АДРЕСА_9 , склад сім`ї одна особа, самовільно прибудував тамбур «5-1» - 5,4 кв.м., де встановив піч для опалення квартири та умивальник, побудував дерев`яний сарай 5 кв.м.
Як вбачається із технічного паспорту на домоволодіння від 27.02.2015 року, а також технічного паспорту від 09.08.2007 року, які були додані позивачем до матеріалів справи, приміщення тамбуру «5-1», площею 5,4 кв.м. – літ. «а4», та приміщення «5-2», площею16,1 кв.м. – літ. «а1», в цілому складають приміщення квартири АДРЕСА_10 .
З наведеного суд першої інстанції вмотивовано вважав, що частка у розмірі 1/3 частин домоволодіння, та її складова 7/200 частин від 7/50 частин, яка на сьогодні належить ОСОБА_1 згідно до договору дарування від 08.06.2017 року, р. № 944, та первинно належала ОСОБА_15 , складається із приміщень житлового будинку літ. “А,А1” домоволодіння по АДРЕСА_1 .
Згідно із висновку судового експерта судової будівельно-технічної експертизи № 19-2396 від 03.11.2021 року, проведеної за матеріалами даної цивільної справи, відповідаючи на перше питання, судовий експерт вказав, що 7/200 часток житлового буднику АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 08.06.2017 року, складається з приміщень «5-2» площею 16,1 кв.м. літ. «а1», із чим суд погоджується, оскільки такий висновок підтверджується матеріалами справи та встановленими судом фактичними обставинами.
Надаючи оцінку висновкам експерта в іншій частині судової експертизи, по питанням 2-4, суд першої інстанції правильно виходив з наступного. 
Частиною 2 статті 102 ЦПК України передбачено, що предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.
За змістом положень норм ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.
Суд першої інстанції вмотивовано відхилив висновки судового експерта, які ним викладено у відповідях на 2-4 питання, виходячи з наступного:
- висновки експерта містять відповіді на питання права, а саме висновки про належність майна на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_16 , який не є учасником справи та питання прав на майно якого не є предметом доказування у даній цивільній справі.
- судовий експерт не врахував, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.01.2013 року та ухвала цього суду від 17.07.2013 року про роз`яснення рішення суду, у справі № 1522/27468/12, яким визнано за ОСОБА_1 право власності на 7/36 частин домоволодіння, в тому числі приміщення кв. АДРЕСА_11 в будинку літ. «В», скасовано постановами Одеського апеляційного суду від 25.02.2020 року, а в позові ОСОБА_1 відмовлено.
- судовий експерт не врахував, що рішення народного суду Приморського району м. Одеси від 30.09.1977 року у справі № 2-1606/77, яким виділено в натурі 1/9 частку домоволодіння ОСОБА_16 , у складі приміщень площею 10,3 кв.м., 15,5 кв.м. та 15,7 кв.м. у будинку літ. «В» та «В1», із яким судовий експерт пов`язав висновок про належність прав на майно цієї особи, було скасовано постановою Президії Одеського обласного суду від 20.06.1978 року. 
Враховуючи вказані обставини, висновки експерта у відповідях на друге – четверте питання мають оцінки питання права та не відповідають дійсним обставинам справи та наявним доказам, та частково виходять за межі предмету доказування, у зв`язку із чим відхиляються судом. 
Частинами 1, 3 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За положеннями норм ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Положеннями норм ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частино 2 статті 319 ЦК України передбачено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
За змістом положень норм ч. 4, 5 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
У постанові Великої Плати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 викладено висновок щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична, за якою особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша - виражається в першому реченні першого абзацу цієї статті та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном; друга - міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями; третя - міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Отже, враховуючи встановлені судом обставини та надані судом оцінки на підставі доказів, доводи ОСОБА_1 , про те, що 7/200 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , складається із приміщень будинку під літ. “В-ІЖ”, не знайшли свого підтвердження, так само як і доводи позивача про самочинність прибудов під літ. «в1» та «в2», а також враховуючи те, що суд не вбачав легітимної мети втручання у право власності відповідачів, у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції правильно відмовив повністю.

Щодо зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції правильно зазначив наступне.
Так, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_20 , дівоче прізвище ОСОБА_21 , на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори 30.03.2017 року, реєстровий № 9-108, № 9-109 та № 9-100, до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 , в рівних частках (по 1/3 частки) належить на праві власності житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з одного житлового будинку під літ. «А», житловою площею 66,1 кв.м., загальною площею 118,3 кв.м., та надвірних споруд під літ. «Б» - сарай, «В» - гараж», №1, 2 – огорожа, І – вимощення. 
Зазначений будинок належав спадкодавцю – ОСОБА_22 , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Овідіопольським районним управлінням Одеської області 26.11.2015 року, індексний № 48485716.
Із матеріалів реєстраційної справи, судом встановлено, що вищевказане свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 26.11.2015 року, індексний № 48485716, видане на підставі зареєстрованої 02.11.2015 року Департаментом ДАБІ в Одеській області, декларації про готовність об`єкта до експлуатації, поданої ОСОБА_8 .
Факт будівництва та тривалий історичний зв`язок приміщень вказаного вище житлового будинку із особою ОСОБА_8 підтверджується дослідженими судом рішеннями Виконавчого комітету Приморської районної Ради народних депутатів: від 19.12.1986 року № 715, про узаконення на праві власності побудовані кам`яний гараж та сарай «Я»; від 15.07.1988 року № 464, яким тимчасово, до реконструкції району, збережено без права власності ОСОБА_8 побудовані житлові кімнати літ. «12-3» площею 11,6 кв.м., літ. «12-5»площею 13,0 кв.м., кухню літ. «12-1» площею 10,4 кв.м., коридор літ. «12-4»площею 8,4 кв.м., ванну літ. «12-6» площею 2,0 кв.м., туалет літ. «12-7» площею 1,2 кв.м., а також актом громадського дільничного комітету Приморського районна м. Одеси адміністрації Приморської районної ради м. Одеси від 30.05.2002 року, яким узаконено ОСОБА_8 збережені без права власності житлові та підсобні приміщення, площе. 62,3 кв.м. та дозволено провести реконструкцію криши будинку, шляхом добудови мансардного жилого приміщення площею 60 кв.м..
За положеннями норм ч. 1, 2 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.
Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).
Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.
Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Згідно ч. 1 – 3 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. 
Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Відповідно до змісту норм ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Аналіз змісту ст. 392 ЦК дає підстави стверджувати що вона містить дві умови, за яких власник може майна може пред`явити позов про визнання його права власності:
1) якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою;
2) у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності.
Перша умова передбачає наявність спору про право, який є предметом позовного провадження.
Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав та охоронюваних законом інтересів передбачене і в ст. 16 ЦК, при цьому, такий спосіб захисту права можна визначити як допоміжний речево-правовий засіб захисту. Суб`єктом вимог про визнання права власності може бути будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів зі сторони третіх осіб, претензіями на це майно третіх осіб, необхідністю одержати правовстановлюючі документи.
Окрім того, суд враховує правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм ст. 392 ЦК України, що викладені:
- у постанові Касаційного господарського суду від 20 лютого 2020 року у справі № 5006/5/39б/2012, де суд касаційної інстанції зазначив: вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом зазначеної норми судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача таке право, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності за ст. 392 ЦК України у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно, оскільки підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до зазначеної норми є саме оспорення або невизнання права, а не намір набути таке право за рішенням суду;
- у постанові Касаційного господарського суду від 21.03.2019 року у справі №909/175/18, про те, що стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності;
- у постанові Касаційного господарського суду від 13.05.2019 року у справі № 905/494/18, де міститься висновок, що відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
КГС роз`яснив, що відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.
Спосіб захисту права власності, який просять застосувати позивачі за зустрічним позовом, суд правильно вважав ефективним та обумовлюється наступними об`єктивними чинниками: такий спосіб захисту прав позивачів реально відновить наявне суб`єктивне право, яке оспорюється та не визнається ОСОБА_23 ; обраний спосіб захисту відповідає характеру порушення, що вчинено ОСОБА_1 ; обраний спосіб захисту відповідає цілям та завданням судочинства, які означені ст. 2 ЦПК України та не суперечить принципу верховенства права.
Враховуючи наведене, а також факт невизнання, оспорення та заявлення ОСОБА_1 власного інтересу на майно, яке належить позивачам на праві спільної власності, суд першої інстанції вмотивовано вважав необхідним зустрічний позов задовольнити.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Повний текст судового рішення.
Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.
Суддя Драгомерецький М.М. перебував у відпустці з 17 квітня по 21 квітня 2023 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом.
Повний текст судового рішення виготовлено 24 квітня 2023 року.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 січня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 24 квітня 2023 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        М.М. Драгомерецький

                                                               А.І. Дришлюк