КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
12 травня 2023 року                                                                       м. Київ
 
Унікальний номер справи № 759/29099/21
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7201/2023
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     головуючого  -  Левенця Б.Б.,    
     суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 травня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Ключника А.С., у справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення суми кредитної заборгованості,-
 
                   в с т а н о в и в :
 
У грудні 2021 року позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою та просив стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за кредитним договором № 1407-ЧД від 08 січня 2008 року в сумі 178 782,74 грн., з яких: 80 707,47 - заборгованість  по сумі основного боргу, 98 075,27 грн. - прострочена заборгованість по відсотках за користування кредитом, та судові витрати у розмірі 2 681,75 грн. (а.с. 1-8).
Свої вимоги позивач мотивував тим,що 08 січня 2008 рокуміж ВАТ Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 1407-ЧД, за яким банк надав позичальнику кредит в сумі 195 000,00 грн. за процентноюставкою 15,8 % річних.
Зазначав, що в якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором були укладені наступні договори: 08 січня 2008 року між ВАТ Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 договір іпотеки № 1407-ЧД, посвідчений приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Лагутінською Є.П. та зареєстрований в реєстрі за № 19; 09 вересня 2011 року між ВАТ Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 договір іпотеки № 1407/1-ЧД, посвідчений приватним нотаріусом Канівського районного нотаріального округу Стеблиною Є.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1712. Крім того, 08 січня 2008 року між ВАТ Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 1407-ЧД та 08 січня 2008 року між ВАТ Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 1407/1-ЧД.Вказував, що до вищевказаних договорів поруки додатковими угодами № 1 від 30 березня 2011 року та № 1 від 05 квітня 2011 року були внесені відповідні зміни. 
11 лютого 2015 року між банком та позивачем було укладено договір відступлення права вимоги № 17/4-В, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 616. Відповідно до п. 1.2 договору відступлення первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває всі права вимоги за договорами вказаними в додатках до цього договору. Пунктом 2.1 договору відступлення встановлено, що пункт 1.2 цього договору набирає чинності в день прийняття рішення Національним банком України про віднесення первісного кредитора до категорії неплатоспроможних або на наступний календарний день після настання сукупності обставин, визначених п.п. 2.1.1 договору та однієї з обставин, визначеної п.п. 2.1.2 цього договору або 2.1.3 цього договору або 2.1.4 цього договору.
Зазначав, що 17 вересня 2015 року постановою правління Національного банку України № 612 ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» було віднесено до категорії неплатоспроможних, що призвело до запровадження виконавчої дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб процедури виведення банку з ринку шляхом введення тимчасової адміністрації до банку.
Таким чином, Державна іпотечна установа з 17 вересня 2015 року набула усі права вимоги за вказаним кредитним договором, іпотечним договором та договорами поруки на підставі договору відступлення права вимоги № 17/4-В від 11 лютого 2015 року та постанови НБУ № 612 від 17 вересня 2015 року про віднесення ПАТ «Банк«Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних. 
Вказував, що через неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань утворилась заборгованість, яка станом на 20 липня 2021 року складає 178 782,74 грн., з яких: 80 707,47 грн. - заборгованість по сумі основного боргу; 98 075,27 грн. - прострочена заборгованість по відсотках за користування кредитом, яку просив стягнути з відповідачів солідарно (а.с. 1-8).
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 травня 2022 року позовні вимоги Державної іпотечної установи до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення суми кредитної заборгованості - задоволено. Стягнуто солідарно з  ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Державної іпотечної установи суму кредитної заборгованості у розмірі 178 782 грн. 74 коп. та судовий збір у розмірі 2 681 грн. 75 коп., а всього на загальну суму 181 464 грн. 49 коп. (а.с. 114-117).  
Не погодившись з рішенням районного суду, 20 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, у якій просила застосувати строк позовної давності до позовних вимог Державної іпотечної установи до ОСОБА_4 про стягнення суми кредитної заборгованості, скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь Державної іпотечної установи суми кредитної заборгованості у розмірі 178 782,74 грн. та судового збору у розмірі 2 681,75 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 127-138).
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що рішення суду першої інстанції є незаконним через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, а саме ч. 2 ст. 78 та ч. 1 ст. 79, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та неправильне застосування норм матеріального права, зокрема, ч. 4 ст. 559 ЦК України.
Вказувала, що на момент звернення до суду із вищезазначеним позовом порука ОСОБА_1 за договором поруки № 1407-ЧД від 08 серпня 2008 року була припинена на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, відповідно до якої порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки, або якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Так, заборгованість за кредитним договором щодо суми основного боргу в розмірі 80 707,47 грн. виникла станом на 17 вересня 2015 року, а сума відсотків в розмірі 98 075,27 грн. була розрахована за період з 17 вересня 2015 року по 20 липня 2021 року. Тобто, сам позивач визнав датою виникнення заборгованості за основним боргом в розмірі 80 707,47 грн. 17 вересня 2015 року, а відповідно датою виникнення права на позов саме з 17 вересня 2015 року. Тобто підстави для стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_1 були відсутні.
Вважає висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором за період з 17 вересня 2015 року по 22 липня 2021 року, зробленим  при неправильному тлумаченні вимог закону, фактичних обставин справи та без  врахування наявних в матеріалах справи письмових доказів. 
Зазначала, що рішення суду було прийнято з порушенням ч. 2 ст. 78, ч. 1 ст. 79 ЦПК України, адже достовірним та допустимими доказами заборгованості за основним боргом можуть бути лише виписки по кредитному договору № 1407-ЧД від 08 січня 2008 року, які в матеріалах справи відсутні. Натомість на підтвердження наявності заборгованості позивач надав лише розрахунок заборгованості.
Крім того, апелянт стверджувала, що ніколи не підписувала додаткову угоду № 1 від 05 квітня 2011 року до кредитного договору № 1407-ЧД від 08 січня 2008 року, укладеного між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та  ОСОБА_2 , та не надавала свою згоду на умови вказаної додаткової угоди № 1. Звертала увагу, що дана обставина вбачається навіть із зовнішнього порівняння підпису ОСОБА_1 на договорі поруки № 1407-ЧД від 08 січня 2008 року та додатковій угоді № 1 від 05 квітня 2011 року.
В обґрунтування клопотання про застосування строку позовної давності вказувала, що даний позов було подано лише 22 грудня 2021 року, при тому, що датою виникнення заборгованості позивач визначив 17 вересня 2015 року. Якщо відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції, це є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 травня 2022 року розглянута апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково враховуючи наступне.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 08 січня 2008 року між ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 1407-ЧД, відповідно до якого банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 195 000,00 грн. з оплатою по процентній ставці 15,8% процентів річних (а.с. 13-16).
08 січня 2008 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 уклали договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Лагутінською Є.П., за яким ОСОБА_2 передав в іпотеку ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» нерухоме майно: житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 50,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 4.4516 га. за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 26-29).
08 січня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 1407-ЧД, відповідно до умов якого поручитель ОСОБА_1 зобов`язується перед кредитором ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором № 1407-ЧД від 08 січня 2008 року (а.с. 35-36).
08 січня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 1407/1-ЧД, відповідно до умов якого поручитель ОСОБА_3 зобов`язується перед кредитором ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником ОСОБА_2 зобов`язань за Кредитним договором № 1407-ЧД від 08 січня 2008 року (а.с. 37-38).
05 квітня 2011 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 уклали додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 1407-ЧД від 08 січня 2008 року, за умовами якої позичальник зобов`язується повернути кредитні ресурси до 07 січня 2023 року (а.с. 19-22).
09 вересня 2011 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 уклали іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Канівського районного нотаріального округу Стеблиною Є.В., за яким ОСОБА_2 передав в іпотеку ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» нерухоме майно: житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 та земельну ділянку, для будівництва та обслуговування житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 30-34).
30 березня 2011 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду № 1 до договору поруки № 1407-ЧД від 08 січня 2008 року (а.с. 39-40).
05 квітня 2011 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали додаткову угоду № 1 до договору поруки № 1407-ЧД від 08 січня 2008 року (а.с. 41-42).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України).
При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.
11 лютого 2015 року Державна іпотечна установа та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» уклали договір відступлення права вимоги № 17/4-В (а.с. 43-46).
Відповідно до п. 1.1. вказаного договору сторони уклали цей договір з метою реалізації порядку звернення стягнення на майнові права відповідно договору застави майнових прав № 17/4-3 від 11 лютого 2015 року, що укладений з метою забезпечення виконання зобов`язань первісного кредитора (позичальника) за кредитним договором № 17/4 від 11 лютого 2015 року.
Пунктом 1.2. визначено, що первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває всі права вимоги за договорами (кредитним, іпотеки, поруки тощо), вказаними у додатках до цього договору. З додатку вбачається, що одним з кредитних договорів, за яким було передано право вимоги Державній іпотечній установі є кредитний договір № 1407-ЧД від 08 січня 2008 року, укладений з ОСОБА_2 (а.с. 47).
Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором № 1407-ЧД від 08 січня 2008 року (позичальник - ОСОБА_2 ), заборгованість набута Державною іпотечною установою за кредитним договором № 1407-ЧД від 08 січня 2008 року ОСОБА_2 станом на 20 липня 2021 року складає 178 782,74 грн. в тому числі: сума основного боргу - 80 707,47 грн., прострочені відсотки за користування кредитом - 98 075,27 грн. (а.с. 10).
 
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 цього Кодексу).
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).
Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.
Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.
За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється,  якщо  кредитор  протягом  шести  місяців  від   дня настання  строку  виконання  основного  зобов`язання не пред`явить вимоги  до  поручителя.  Якщо  строк  основного  зобов`язання   не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється,  якщо кредитор не пред`явить  позову  до  поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що законодавець передбачив три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги).
Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.
З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак й в такому разі кредитор може звернутися з названою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.
Керуючись положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).
Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.
З відповідним позовом про стягнення кредитної заборгованості з поручителів кредитор може звернутися протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем) (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 64) та від 27 березня 2019 року у справі № 200/15135/14-ц).
Згідно з п. 5 вищевказаного договору поруки з ОСОБА_1 порука припиняється із припиненням зобов`язання, що забезпечується нею. Порука також припиняється якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором не заявив вимогу до поручителя. Порука припиняється з інших підстав, передбачених чинним законодавством України.
За умовами кредитного договору № 1407-ЧД 08 січня 2008 року ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» надав позичальнику ОСОБА_2 кредитні ресурси в сумі 195 000,00 грн. з оплатою по процентній ставці 15,8% процентів річних строком до 03 грудня 2022 року (а.с. 13-16).
У подальшому 05 квітня 2011 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 уклали додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 1407-ЧД від 08 січня 2008 року, за умовами якої позичальник зобов`язався повернути кредитні ресурси до 07 січня 2023 року за відповідним графіком погашення кредиту шляхом внесення щомісячного ануїтетного платежу в розмірі 3441,00 грн. в термін з 1 по 10 число кожного місяця (а.с. 19-24).
Виходячи з умов додаткової угоди № 1 від 05 квітня 2011 року строк дії кредитного договору № 1407-ЧД 08 січня 2008 року було продовжено до 07 січня 2023 року.
Згідно з п. 3.4 кредитного договору у випадку вимоги банку про дострокове повернення кредитних ресурсів та сплату процентів позичальник зобов`язаний здійснити повне погашення заборгованості за цим договором, тобто повернути кредитні ресурси та сплатити всі проценти протягом 10 банківських днів з моменту отримання вимоги. Банк може повідомити позичальника по телеграфу, шляхом відправлення рекоменндованиз листів з повідомленням або шляхом доставки нарочним позичальнику за вказаною адресою (а.с. 14).
З матеріалів справи вбачається, що 13 вересня 2021 року позивач звертався до відповідачів з вимогами про дострокове погашення кредитної заборгованості, які направив цінними листами з описом вкладення на поштові адреси відповідачів. Проте відповідачі досудові вимоги не отримали, на підтвердження чого у матеріалах справи містяться копії поштових конвертів з відмітками про повернення поштового відправлення (а.с. 54-69).
Отже, виходячи з положень 2 речення ч. 4 ст. 559 ЦК України, слід дійти висновку, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).
При цьому право дострокового повернення за ст. 1050 ЦК України означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.
20 грудня 2021 року в порядку реалізації права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, Державна іпотечна установа звернувшись до суду з позовом до відповідачів про дострокове стягнення кредитної заборгованості, змінила строк виконання основного зобов`язання.
Оскільки строк виконання кредитного зобов`язання поручителем настав 20 грудня 2021 року, тобто до настання строку виконання зобов`язання, визначеного кредитним договором, порука не припинена.
Апеляційний суд відхилив доводи апелянта, що порука припинилася, оскільки сам позивач визнав датою виникнення заборгованості за основним боргом 17 вересня 2015 року, оскільки станом на день звернення з позовом строк дії кредитного договору не закінчився, а тому відповідно до п. п. 5 договору поруки з ОСОБА_1 порука не припинилася.
Тому наведені в апеляційній скарзі доводи про застосування строку позовної давності не мають значення з огляду на висновок суду про те, що порука за кредитним договором станом на день звернення позивача з даним позовом не була припинена.
Доводи апелянта, що вона не підписувала додаткову угоду № 1 від 05 квітня 2011 року до кредитного договору № 1407-ЧД від 08 січня 2008 року, укладеного між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та  ОСОБА_2 , та не надавала свою згоду на умови вказаної додаткової угоди № 1, апеляційний суд відхилив, оскільки на підтвердження цих обставин не надано жодного доказу, а клопотання про проведення почеркознавчої експертизи заявлено не було.
При цьому, сама по собі наявність чи відсутності підпису ОСОБА_1 , як іншого з подружжя, на додатковій угоді № 1 від 05 квітня 2011 року до кредитного договору № 1407-ЧД від 08 січня 2008 року, укладеного між сторонами цього договору, якими є - ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та  ОСОБА_2 не впливає на висновок про наявність зобов`язань поручителя ОСОБА_1 , оскільки між ОСОБА_1 та Банком була укладена Додаткова угода № 1 до договору поруки № 1407-ЧД від 08 січня 2008 року, де поручитель ОСОБА_1 була обізнана із підвищенням відсоткової ставки до 20.5 % річних і поручилась солідарно відповідати за виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_2 за вищевказаним кредитним договором. При цьому, факт укладення і підписання вищевказаної Додаткової угоди № 1 ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не заперечувала (а.с. 39-40, 127-138).   
Згідно зі ст. 554 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) у разі  порушення  боржником  зобов`язання,  забезпеченого порукою,  боржник  і  поручитель  відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. 
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. 
Особи,   які   спільно  дали  поруку,  відповідають  перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.
Аналіз наведеної норми дає підстави стверджувати, що в разі укладення кількох договорів поруки, які забезпечують виконання одного зобов`язання, виникає декілька самостійних зобов`язань, сторони яких (поручителі) перебувають у  правовідносинах з одним боржником, проте не пов`язані правовідносинами між собою. У такому разі кожен поручитель відповідає перед кредитором боржника в обсязі та відповідно до умов договору поруки, стороною якого він є.
Порука декількох осіб може визначатися як спільна в разі укладення договору поруки кількома поручителями та встановлення умовами договору волевиявлення цих осіб щодо спільного забезпечення зобов`язання. Лише в  такому випадку поручителі відповідають перед кредитором солідарно з  боржником та солідарно між собою (спільна порука).
Норми закону, якими врегульовано поруку, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У разі укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов`язання у них не виникає солідарної відповідальності між собою.
Викладена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 201/13782/14-ц (провадження № 61-7156св20).
У справі, яка переглядається, є два окремі договори поруки з ОСОБА_1 та зі ОСОБА_3 , за  якими кожен з поручителів поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарні боржники за порушення умов одного й того ж  кредитного договору.
З огляду на викладене й на відсутність положень про солідарну відповідальність поручителів у нормах чинного законодавства та в умовах договорів поруки, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для  солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з  вимогами ч. 3 ст. 554 ЦК України.
Разом з тим, відсутність підстав для солідарного стягнення з поручителів заборгованості за окремими договорами поруки, не зумовлює відмову в  задоволенні позову про стягнення заборгованості з кожного поручителя окремо.
Отже, між оскільки між Банком та ОСОБА_1 , між Банком та ОСОБА_3 , з кожним окремо у встановленому законом порядку були укладені договори поруки від 08 січня 2008 року за пунктами 1.1. яких кожен з поручителів зобов`язувався перед кредитором солідарно відповідати за виконання зобов`язання ОСОБА_2 , при цьому, банк звернувся в межах строку позовної давності та порука не є припиненою, колегія суддів дійшла висновку про солідарну відповідальність боржника з кожним із поручителів.
З матеріалів справи вбачається, що банк належним чином виконав умови кредитного договору та надав ОСОБА_2 кредитні кошти в сумі 195 000, 00 грн., що підтверджується заявою ОСОБА_2 на видачу готівки № 1097951 від 08 січня 2008 року (а.с. 25).
Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором № 1407-ЧД від 08 січня 2008 року (позичальник - ОСОБА_2 ), заборгованість набута Державною іпотечною установою за кредитним договором № 1407-ЧД від 08 січня 2008 року ОСОБА_2 станом на 20 липня 2021 року складає 178 782,74 грн. в тому числі: сума основного боргу - 80 707,47 грн., прострочені відсотки за користування кредитом - 98 075,27 грн. (а.с. 10).
Факт невиконання договірних зобов`язань  ОСОБА_1 не спростований, не наданий власний розрахунок суми заборгованості за кредитним договором.
Оскільки позичальником порушено умови договору щодо своєчасної сплати кредиту та процентів за користування кредитом, що призвело до утворення заборгованості останнього перед Державною іпотечною установою, наявні правові підстави для задоволення позову та стягнення заборгованості солідарно з боржника окремо з кожним із поручителів.
Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила. 
Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення районного суду в частині стягнення кредитної заборгованості солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 слід змінити та викласти резолютивну частину рішення суду в редакції цієї постанови.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати ОСОБА_1 на апеляційний розгляд справи мають бути віднесені на її рахунок.
З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
 
Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 травня 2022 року - змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції.
Позовні вимоги Державної іпотечної установи (код ЄДРПОУ 33304730) задовольнити і стягнути на її користь:
- солідарно із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) суму кредитної заборгованості у розмірі 178 782 грн. 74 коп. за кредитним договором № 1407-ЧД від 08 січня 2008 року та судовий збір у розмірі 2 681 грн. 75 коп.;
- солідарно із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 (РНОКПП  НОМЕР_3 ) суму кредитної заборгованості у розмірі 178 782 грн. 74 коп. за кредитним договором № 1407-ЧД від 08 січня 2008 року та судовий збір у розмірі 2 681 грн. 75 коп.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
 
Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець
 
 О.В. Борисова
 
                                                                                                           В.М. Ратнікова