П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

11 квітня 2023 р.	м.Одеса	Справа № 420/2783/23	
Головуючий в 1 інстанції: Тарасишина О.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Шляхтицького О.І.,
суддів: Домусчі С.Д., Семенюка Г.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 27.02.2023 по справі № 420/2783/23 за позовом ОСОБА_1 до Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства про визнання протиправною бездіяльність щодо не здійснення виплати всіх сум та зобов`язання вчинити певні дії, - 

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року позивачка звернулась до суду з адміністративним позовом в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства щодо не здійснення виплати всіх сум, належних при звільненні ОСОБА_1 та стягнути з Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства на користь ОСОБА_1 65 651,02 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.07.2022 по 24.11.2022;
- стягнути з Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.;
- стягнути з Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства на користь ОСОБА_1 судові витрати.
Одеський окружний адміністративний суд ухвалою від 14.02.2023 позовну заяву ОСОБА_1 до Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства про визнання протиправною бездіяльність щодо не здійснення виплати всіх сум та зобов`язання вчинити певні дії залишив без руху. Повідомив про необхідність усунути недоліки позовної заяви в десятиденний строк з моменту отримання вказаної ухвали та роз`яснив, що в іншому випадку в строки, передбачені ч. 5 ст. 169 КАС України, позов буде повернутий позивачці.
В мотивувальній частині ухвали суд першої інстанції зазначив, що про порушення своїх прав позивачка дізналась 24.11.2022, в день проведення відповідного розрахунку, однак, звернулась до суду з адміністративним позовом 09.02.2023, тобто з пропуском місячного строку, передбаченого ч. 5 ст. 122 КАС України. 
При цьому, позивачем не було надано заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням причин пропуску та підстав для поновлення строку згідно положень ч. 2 ст. 123 КАС України.
20.02.2023 до суду першої інстанції від позивачки надійшла заява про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду. 
В обґрунтування заяви позвачка зазначила, що на її думку строк звернення до суду з даним адміністративним позовом відповідно до положень ст. 233 КЗпП становить три місяці з дня остаточного розрахунку з нею, тобто з 24.11.2022. З огляду на наведене, на думку позивачки, звернувшись з даним адміністративним позовом 10.02.2023 нею не пропущено тримісячний строк звернення до суду.
При цьому, в обґрунтування клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду з адміністративним позовом позивачка зазначила, що з початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України вона проживала та на даний час проживає в м. Херсон, яке було звільнено з окупації 11.11.2022. В перший час після деокупації в місті не здійснювались поштові та адвокатські послуги, не надавались послуги друку та копіювання документів, місто перебувало під регулярними обстрілами. 
Одеський окружний адміністративний суд ухвалою від 27.02.2023 позовну заяву ОСОБА_1 до Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства про визнання протиправною бездіяльність щодо не здійснення виплати всіх сум та зобов`язання вчинити певні дії повернув позивачу. Роз`яснив позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина 5  статті 122 КАС України).
За такого правового регулювання, на думку суду першої інстанції, строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 1 місяць.
На думку суду, з моменту повного розрахунку з позивачкою, тобто з 24.11.2022 у неї виникло право в місячний строк звернутися до суду з позовом про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні та компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків його виплати.
Крім того, суд першої інстанції визнав необгрунтованими викладені у заяві про поновлення строку звернення до суду обставини, оскільки позивачкою не наведено жодних обґрунтувань на підтвердження поважності пропуску строку звернення до суду з даним позовом.
Не погоджуючись з даним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі вказує, що ухвала судом першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Апелянтка, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- судом першої інстанції, при вирішенні питання щодо строку звернення до суду з даним адміністративним позовом помилково застосовано положення ч. 5 ст. 122 КАС України, якими встановлено місячний строк звернення до суду. Натомість, на думку апелянтки, суд першої інстанції мав застосувати тримісячний строк з дня остаточного розрахунку при звільненні, встановлений ст. 233 КЗпП.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
За приписами ч. ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справ.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Перевіряючи дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом, колегія суддів виходить з того, що спір щодо стягнення належного позивачу грошового забезпечення (належної працівникові заробітної плати) є спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.
Відповідно до частини другої ст 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
При цьому, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України викладені у рішеннях від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001 щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, суд дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.
Однак приписами ч.ч. 3-5 ст. 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, колегія суддів звертає увагу на те, що обов`язок держави створити умови та гарантувати можливості для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю є складовою її обов`язку щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав та свобод людини і громадянина (стаття 3, частини перша, друга, сьома статі 43 Конституції України).
Частиною першою статті 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.
У Рішенні від 12 квітня 2012 року №9-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод. У правовій державі звернення до суду є універсальним механізмом захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних і юридичних осіб (абзац п`ятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини рішення).
Таким чином, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.04.2023 у справі №260/3564/22, від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21.
За наведеного, колегія суддів зазначає, що до 19 липня 2022 року строк звернення ОСОБА_1 з даним позовом до суду не був обмежений будь-яким строком, а у правовідносинах, що виникли після цієї дати, позивачка не пропустила тримісячного строку, звернувшись до суду 10.02.2023.
Таким чином, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про застосування строку звернення до суду передбаченого ч. 5 ст. 122 КАС України, а отже й про наявність підстав для повернення позовної заяви.
Відповідно до статті 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції при постановленні ухвали від 27.02.2023 по справі № 420/2783/23, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що призвело до її неправильного вирішення.
З огляду на викладене, правовідносини в рамках даної справи мають бути досліджені судом першої інстанції з наданням оцінки в судовому рішенні.
Відтак, згідно з ч. 3 ст. 312, ст. 320 КАС України, - оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Відповідно до ст. 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 311, 312, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 27.02.2023 по справі № 420/2783/23 – задовольнити.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 27.02.2023 по справі № 420/2783/23 – скасувати.
Направити справу № 420/2783/23 до Одеського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
          Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя 	 	Шляхтицький О.І.	
Судді	    	Домусчі С.Д.    Семенюк Г.В.