ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

12 квітня 2023 року	  м. Одеса	Справа № 916/1125/21	
Південно-західного апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Богатиря К.В., Діброви Г.І. 
секретар судового засідання: Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників справи:
від Фонду державного майна України - Кравченко Ю.В. в прядку самопредставництва 
від ТОВ “Судноплавна компанія “Укрферрі” - адвокат Бендатий А.М. та адвокат Волков А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фонду державного майна України
на рішення Господарського суду Одеської області від 15.02.2022 (головуючий суддя Мостепаненко Ю.І., судді: Бездоля Ю.С., Гут С.Ф., м.Одеса, повний текст складено 24.02.2022) 
у справі №916/1125/21 
за позовом Фонду державного майна України
до Товариства з обмеженою відповідальністю “Судноплавна компанія “Укрферрі”
про стягнення 47 819 514,25 грн

ВСТАНОВИВ
У квітні 2021 Фонд державного майна України (далі - ФДМУ) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю “Судноплавна компанія “Укрферрі” (далі – ТОВ “СК “Укрферрі”), в якій просив суд стягнути з відповідача на свою користь 47  819 514,25 грн збитків.
Позов ґрунтується на тому, що постановою Вищого господарського суду України від 10.04.2013 у справі №5017/781/2012 зобов`язано ПрАТ “Судноплавна компанія “Укрферрі” підписати Додатковий договір до договору оренди від 05.12.1997 № Д-1905 у редакції позивача, яка зокрема передбачала іншу ставку розміру орендної плати. Однак, не зважаючи на рішення суду, відповідач відмовився від підписання додаткового договору та  продовжував сплачувати за договором оренди цілісного майнового комплексу державної судноплавної компанії "Укрферрі" від 05.12.1997р. № Д-1905 орендну плату на підставі ставки орендної плати на рівні 6 %, яка діяла до внесення змін до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу на підставі постанови КМУ № 961 від 14.09.2011р. "Про внесення змін до постанов КМУ від 10.08.1995 № 629 та від 04.10.1995 № 786", у зв`язку з чим у період з вересня 2011 по 11.08.2015 (дата підписання акта приймання-передачі орендованого майна) нараховувались збитки, завдані Державному бюджету України.
Обґрунтовуючи розрахунок розміру позовних вимог, позивач пояснює, що розмір орендної плати, нарахований за орендною ставкою 6% з вересня 2011 року по 05 грудня 2014 року становить 12  647 201,76грн., неустойка у вигляді подвійної орендної плати (ст. 785 ЦК України та п. 5.4 Договору) з 06 грудня 2014 по 11 серпня 2015 (після закінчення строку дії договору оренди та фактичного повернення майна орендодавцеві), - становить 8  044 749,41грн., - всього: 20 691 951,17 грн. При цьому, розмір орендної плати, нарахований за орендною ставкою 20% з вересня 2011 по 05 грудня 2014 року (дата закінчення строку дії договору оренди) становить 41  695 633,17 грн, неустойка за орендною ставкою 20% з 06 грудня по 11 серпень 2015 становить 26  815 832,25грн, - всього 68 511 465,42 грн.
Таким чином, розмір збитків (упущеної вигоди), завданих Державному бюджету у зв`язку із невиконанням ТОВ “Судноплавна компанія “Укрферрі” постанови Вищого господарського суду України від 10.04.2013 у справі № 5017/781/2012 щодо зобов`язання підписати додатковий договір до Договору оренди в частині зміни розміру орендної ставки, з вересня 2011 по 11.08.2015, становить: 68 511 465,42 грн - 20 691 951,17 грн = 47 819 514,25 грн, що складається з розміру недоотриманої орендної плати та неустойки, відповідно.
Разом з тим, у позовній заяві позивач просить суд визнати поважними причини пропуску позовної давності для подання даного позову та поновити його, зазначаючи, що першим заступником прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Фонду у 2016 році було подано позов до Господарського суду Одеської області до ТОВ “Судноплавна компанія “Укрферрі” про стягнення збитків у розмірі 47 819 514,25 грн. Враховуючи те, що під час розгляду справи № 916/2122/16 відповідачем протиправно вживались дії з метою затягування процесу, лише 15.03.2019 Господарським судом Одеської області винесено ухвалу, якою позов залишено без розгляду. Таким чином, Фонд був позбавлений можливості звернутися до суду з метою захисту своїх прав із цим позовом в межах строків позовної давності, з огляду на що проситв визнати поважними причини пропуску позовної давності.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 15.02.2022 у задоволенні позову відмовлено.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що внаслідок невиконання відповідачем вимог постанови Вищого господарського суду України від 10.04.2013р. у справі №5017/781/2012, позивачу завдано збитків в розмірі недоотриманої суми орендних платежів – 28  714 060,53 грн.
При цьому, надаючи оцінку посиланням позивача на наявність правових підстав для нарахування неустойки, у зв`язку із несвоєчасним поверненням відповідачем об`єкта оренди після закінчення строку дії договору оренди №Д-1905 від 05.12.1997, суд першої інстанції зазначив, що встановлені судами обставини щодо наявності вини саме ФДМ України в несвоєчасному вчинені дій з прийняття об`єкта оренди є преюдиційними при розгляді вказаної справи та не підлягають доказуванню, у зв`язку з чим, суд не вбачає правових підстав для застосування положень ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України та стягнення з відповідача неустойки, зважаючи на відсутність вини останнього у простроченні повернення об`єкту оренди, з огляду на що, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.
Разом з цим, місцевий господарський суд визнав за можливе застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності, оскільки про порушення свого права на одержання орендної плати за ставкою 20%, згідно договору оренди державного майна №Д-1905 від 05.12.1997, позивач дізнався як з дня набрання чинності постанови Вищого господарського суду України у справі №5017/781/20, так і з дати закінчення строку договору оренди державного майна № Д-1905 від 05.12.1997. Таким чином, з урахуванням вимог ст. 257, ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, строк позовної давності щодо зазначеної позовної вимоги сплив відповідно в період з 10.04.2016 по 05.12.2017. Між тим, із вказаним позовом позивач звернувся до суду 20.04.2021, у зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що  позивачем пропущений строк позовної давності до заявлених вимог в частині стягнення з відповідача збитків у розмірі недоотриманої суми орендних платежів.
Надаючи оцінку поважності причин пропуску позивачем строку позовної давності, місцевий господарський суд зазначив, що у серпні 2016 перший заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з ТОВ "СК "Укрферрі" збитків у сумі 47 819 514,25 грн, враховуючи невиконання постанови ВГСУ від 10.04.2013 у справі №5017/781/2012, зазначаючи, що ФДМ України з моменту виникнення підстав для звернення до суду з відповідним позовом не вжив жодних заходів, спрямованих на захист інтересів держави, що обумовило необхідність представництва прокурором інтересів держави і звернення до суду з відповідним позовом.
Однак, ухвалою Господарського суду Одеської області від 15.03.2019 у справі №916/2122/16, яка залишена без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, залишено позов прокурора без розгляду - з огляду на неналежність суб`єкту звернення.
Як відзначено місцевим господарським судом, під час розгляду справи №916/2122/16 суди дійшли висновку, що матеріали справи не містять доказів того, що ФДМ України не може чи не бажає здійснювати самостійно захист інтересів держави та звертатися до суду з відповідним позовом, а сама по собі обставина не звернення  ФДМУ з позовом протягом певного часового періоду не свідчить про можливість виконання позивачем функцій із захисту інтересів держави.
За твердженням суду першої інстанції, в обґрунтування наявності поважних причин пропуску строку позовної давності на звернення до суду за захистом у справі № 916/1125/21, позивачем також не наведено жодних причин та не надано доказів на підтвердження неможливості самостійного звернення Фонду до суду з відповідними позовними вимогами, які були заявлені прокурором у справі № 916/2122/16.
З огляду на таке, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач, будучи достеменно обізнаним про порушення його прав, не звернувся до суду з позовом про захист своїх порушених прав, та не навів обставин, які б давали підстави для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від волі позивача, обставин, що б зумовили поважність пропуску встановленого процесуальним законом строку звернення до суду, як з дня набрання законної сили постанови Вищого господарського суду України у справі №5017/781/20, так і з дати закінчення строку договору оренди державного майна № Д-1905 від 05.12.1997. 
Враховуючи вищезазначене, з урахуванням заявленої відповідачем заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, в силу положень ч. 4 ст. 267 ЦК України, місцевий господарський суд дійшов висновку щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача збитків в розмірі недоотриманої суми орендних платежів – 28 714 060,53 грн..
Приймаючи до уваги, що судом не було встановлено порушеного права та інтересу позивача щодо вимог про стягнення неустойки, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовна давність в зазначеній частині не застосовується.
Не погодившись із даними рішенням ФДМУ звернувся з апеляційною скаргою до Південно-західного апеляційного господарського суду в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 15.02.2022 у справі №916/1125/21 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на таке.
Так, за твердженням апелянта, на виконання постанови Вищого господарського суду від 10.04.2013 у справі № 5017/781/2012 та постанови Верховного Суду України від 20.08.2013 (справа № 5017/781/2012) Фонд неодноразово направляв ТОВ “СК “Укрферрі” для підписання примірники додаткового договору до Договору оренди щодо перегляду розміру орендної ставки. Проте, ТОВ “СК “Укрферрі” зволікало в часі, з різних причин відмовлялось підписати додатковий договір до Договору оренди. У зв`язку із невиконанням ТОВ “СК “Укрферрі” постанови Вищого господарського суду України від 10.04.2013 у справі № 5017/781/2012 щодо зобов`язання підписати додатковий договір до Договору оренди в частині зміни розміру орендної ставки, з 20.09.2011 по 11.08.2015 (дата підписання акта приймання-передавання) нараховувались збитки (упущена вигода) Державного бюджету за Договором оренди.
При цьому, як стверджує апелянт, відповідачем жодним доказом не спростовано відсутності його вини та більше того, і як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, відповідачем не заперечується, той факт, що не зважаючи на вимоги постанови Вищого господарського суду України від 10.04.2013 у справі № 5017/781/2012, він не підписав додатковий договір та продовжував сплачувати орендну плату за договором оренди цілісного майнового комплексу державної судноплавної компанії «Укрферрі» від 05.12.1997р. № Д-1905 на рівні ставки орендної плати 6 %, яка діяла до внесення змін до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу на підставі постанови КМУ № 961 від 14.09.2011р. «Про внесення змін до постанов КМУ від 10.08.1995 № 629 та від 04.10.1995 № 786».
За твердженням апелянта,  розмір орендної плати, нарахований з орендною ставкою 6%, з вересня 2011 року по 06 грудня 2014 року та з врахуванням неустойки (подвійної орендної плати) з 07 грудня по 11 серпня 2015 року становить 20 691 951,17 грн. А розмір орендної плати, нарахований з орендною ставкою 20%, з вересня 2011 по 06 грудня 2014 року та з врахуванням неустойки (подвійної орендної плати) з 07 грудня по 11 серпня 2015 року відповідно до пункту п. 5.4. Договору оренди та статті 785 Цивільного кодексу становить 68 511 465,42 грн. 
Таким чином, за розрахунком скаржника, розмір збитків (упущеної вигоди) Державного бюджету у зв`язку із невиконанням ТОВ «Судноплавна компанія «Укрферрі» постанови Вищого господарського суду України від 10.04.2013 у справі № 5017/781/2012 щодо, зобов`язання підписати додатковий договір до Договору оренди в частині зміни розміру орендної ставки, з 20.09.2011 по 11.08.2015, становить 47  819  514,25 грн.
Однак, як вважає апелянт, судом першої інстанції неправомірно зроблено висновок, про обґрунтованість вимог позивача в частині, яка стосується стягнення з відповідача збитків у вигляді недоотриманої суми орендних платежів за спірний період у розмірі 28 714 060,53 грн. Так, судом безпідставно не враховано неустойку, оскільки пунктом 5.4 Договору Орендар зобов`язується повернути Орендодавцеві орендоване майно в належному стані, не гіршому ніж на час передачі його в оренду, з урахуванням фізичного зносу. Майно вважається поверненим Орендодавцеві з моменту підписання сторонами Акта приймання-передачі. Акт приймання - передавання ЦМК Державної судноплавної компанії «Укрферрі» підписаний 11.08.2015 Регіональним відділенням Фонду по Одеській області, ТОВ «Судноплавна компанія «Укрферрі», Міністерством інфраструктури України, ДП «Іллічівський морський торговельний порт». Враховуючи закінчення строку дії договору оренди та неповернення Орендарем майна за час прострочення його повернення з оренди з 06.12.2014 Фондом щомісячно нараховувались збитки (у розмірі неустойки - подвійної орендної плати та орендної ставки 20%).
Відтак, апелянт вважає, що у даному випадку наявні всі елементи правопорушення з боку відповідача: протиправна поведінка, яка полягає в невиконанні рішення суду та несплаті орендної плати в новому розмірі; завданих збитків, причинного зв`язку між ними, вини відповідача, що є підставою для застосування до нього відповідальності у вигляді сплати збитків за ст. ст. 224, 225 ГК України, ст. 22 ЦК України.
Скаржник також не погоджується із висновками Господарського суду Одеської області в частині відсутності порушеного права щодо стягнення неустойки, оскільки у зв`язку із закінченням Договору оренди 05.12.2014 та неповерненням майна, Фондом відповідно до ст. 785 ЦК України, п. 5.4 Договору оренди була нарахована неустойка у розмірі подвійної плати за користування майном за час з 06.12.2014 по 11.08.2015. 
При цьому, як стверджує апелянт, саме з вини TOB «СК «Укрферрі» майно було повернуто несвоєчасно, оскільки товариство фактично використовувало вказані судна у своїй господарській діяльності після закінчення договору оренди з метою отримання прибутку.
На переконання апелянта, судом першої інстанції безпідставно застосовано до спірних правовідносин наслідки спливу строків позовної давності, з огляду на таке.
За твердженням скаржника, Першим заступником прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Фонду у 2016 році було подано позов до Господарського суду Одеської області до ТОВ «Судноплавна компанія «Укрферрі» про стягнення збитків у розмірі 47 819 514,25 грн.
В межах даної справи TOB «СК «Укрферрі» було неодноразово подано до суду зустрічний позов до Фонду, який повернуто судом першої інстанції та відповідачем неодноразово оскаржувалось таке повернення до судів апеляційної та касаційної інстанцій. 
Скаржник вважає, що ТОВ «СК «Укрферрі» використовувало надані йому процесуальні права, що зумовлювало затягування розгляду даного спору, тобто, відповідач створював перешкоди у здійсненні судочинства, і як наслідок, такі дії були спрямовані, для того, щоб Фонд був позбавлений можливості для захисту своїх прав та законних інтересів, шляхом звернення до суду із цим позовом, у зв`язку із спливом строків позовної давності.
На думку апелянта, TOB «СК «Укрферрі» було неодноразово подано завідомо необґрунтовані зустрічні позовні заяви, апеляційні та касаційні скарги, що призводило до затягування розгляду справи №916/2122/19 та створювало перешкоди у здійсненні правосуддя.
Лише 15.03.2019, як стверджує скаржник, Господарським судом Одеської області у справі №916/2122/16 було постановлено ухвалу, якою залишено позов Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Фонду без розгляду. Тобто розгляд справи тривав 3 роки.
Названа ухвала, за твердженням апелянта, була оскаржена Прокуратурою Одеської області та Фондом, однак, залишена без змін постановами апеляційної та касаційної інстанцій. Так, суди усіх трьох інстанцій дійшли висновку, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження нездійснення або неналежним чином здійснення відповідних повноважень позивачем, зокрема, що Фонд не може чи не бажає здійснювати захист інтересів держави та звертатись до суду з відповідним позовом, а отже відсутні підстави для представництва прокурором інтересів держави в суді.
У даному випадку, апелянт вважає, що враховуючи тривалий розгляд справи № 916/2122/16 Фонд був позбавлений можливості для звернення до суду з метою захисту своїх прав із цим позовом у межах строків позовної давності, що створило перешкоду Фонду у доступі до правосуддя.
Враховуючи наведене, апелянт вважає, що у зв`язку із тим, що TOB «СК «Укрферрі» було неодноразово подано завідомо необґрунтовані зустрічні позовні заяви, апеляційні та касаційні скарги, з однаковими процесуальними порушеннями, це призвело до затягування розгляду справи №916/2122/16 та створювало перешкоди у здійсненні правосуддя, що як наслідок призвело до пропуску строку позовної давності.
Крім того, на переконання апелянта, подання Фондом самостійного позову до суду з 2016 до 2019 року (тривалості розгляду справи № 916/2122/16) не відповідало б принципу юридичної визначеності та суперечило п. 10 ч. 3 ст. 162 ГПК України відповідно до якої позовна заява повинна містити підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.
Наслідком подання такого позову, як вважає скаржник, було б залишення позову без розгляду, оскільки відповідно п. 10 ч. 1 ст. 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо після відкриття провадження судом встановлено, що позивачем подано до цього ж суду інший позов (позови) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з однакових підстав і щодо такого позову (позовів) на час вирішення питання про відкриття провадження у справі, що розглядається, не постановлена ухвала про відкриття або відмову у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду.
Враховуючи тривалий розгляд судами різних інстанцій судової справи № 916/2122/16 (тривалістю у 4 роки), апелянт вважає причини пропуску строку позовної давності для звернення Фондом до суду із цим позовом поважними, а вищезазначені обставини є підставою для їх поновлення.
Таким чином, скаржник вважає, що судом першої інстанції не враховано всіх обставин пропуску Фондом строків позовної давності, що були поважними і пов`язані з дійсними труднощами для вчинення процесуальних дій у встановлений строк.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.09.2022 апеляційну скаргу Фонду державного майна України на рішення Господарського суду Одеської області від 15.02.2022 у справі №916/1125/21 залишено без руху, визначено Фонду державного майна України усунути встановлені судом при поданні апеляційної скарги недоліки, а саме вказати інші причини для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Одеської області від 15.02.2022, протягом 10 днів з дня вручення апелянту ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.
Фондом державного майна України на виконання ухвали суду подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження.     
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.10.2022 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Фонду державного майна України на рішення Господарського суду Одеської області від 15.02.2022 у справі №916/1125/21.
Постановою Верховного Суду від 09.12.2022 ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.10.2022 у справі №916/1125/21 скасовано, а справу №916/1125/21 передано на розгляд до суду апеляційної інстанції.
У відповідності до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 28.12.2022 справу №916/1125/21 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Діброви Г.І.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.12.2022 відкрито апеляційне провадження у справі №916/1125/21 за апеляційною скаргою Фонду державного майна України на рішення Господарського суду Одеської області від 15.02.2022 та призначено справу до розгляду на 15.02.2023.
Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу від відповідача в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначає, що сам по собі факт подання ТОВ «Укрферрі» тих чи інших процесуальних документів по справі №916/2122/16, включаючи зустрічні позови, апеляційні та касаційні скарги, не може бути визнаний поважною причиною пропуску строку позовної давності Фондом у цій справі, оскільки подання цих процесуальних документів є правом товариства, передбаченим процесуальним законом. Крім того, жодної ухвали, якою б суд визнав дії товариства зловживанням процесуальними правами в порядку ст. 43 ГПК України, по справі №916/2122/16 винесено не було.
Відповідач також зазначає, що відповідно до ухвали Господарського суду Одеської області про відкриття провадження у справі №916/2122/16 від 10 серпня 2016 року, позов першого заступника прокурора Одеської області в інтересах Фонду до ТОВ «Укрферрі» було подано в серпні 2016 року, тоді як трирічний строк позовної давності, перебіг якого розпочався 10 квітня 2013 року, сплинув 10 квітня 2016 року. Отже, навіть цей позов був поданий з пропуском строку.
До того ж, відповідач наголошує на тому, що суб`єктний склад учасників цієї справи №916/2122/16 відрізняється від суб`єктного складу учасників справи №916/1125/21, оскільки позивачем у справі №916/2122/16 є перший заступник прокурора Одеської області, який діяв в інтересах держави в особі Фонду, в той час як позивачем у справі №916/1125/21 є Фонд як самостійна процесуальна фігура.
При цьому, як зазначає відповідач, суд касаційної інстанції у справі №916/2122/16 погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для представництва інтересів держави у спірних правовідносинах, оскільки матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що позивач (ФДМ України) не може чи не бажає здійснювати захист інтересів держави та звертатися до суду з відповідним позовом, а сама по собі обставина не звернення ФДМ України з позовом протягом певного часового періоду (2 місяці за твердженням прокурора) не свідчить про неможливість виконання позивачем функцій із захисту інтересів держави.
Таким чином, на переконання відповідача, у апеляційній скарзі Фонд не спростував правомірність застосування судом першої інстанції ст. 258 ГПК України, яка встановлює, що сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Звідси випливає, що підстави для скасування оскаржуваного рішення у цій частині відсутні.
Відповідач також вважає, що Фонд не спростував оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні вимог щодо стягнення неустойки за Договором, оскільки як встановлено судами у двох судових справах з однаковим складом учасників, затримка у поверненні орендованого майна виникла саме з вини Фонду державного майна України, а не ТОВ «Укрферрі», тому підстави для застосування приписів ст. 785 ЦК України до спірних правовідносин відсутні.
У судовому засіданні від 15.02.2023 оголошено перерву до 22.03.2023.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.03.2023 задоволено клопотання представника ТОВ “СК “Укрферрі” про відкладення розгляду справи та відкладено розгляд справи №916/1125/21 за апеляційною скаргою Фонду державного майна України на рішення Господарського суду Одеської області від 15.02.2022 на 12.04.2023.
Під час судового засідання від 12.04.2023 представник апелянта підтримав вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на її задоволенні.
Представники відповідача надали пояснення у відповідності до яких не погоджуються із доводами апеляційної скарги, просять залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови. 
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи  на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як вбачається з наявних матеріалів справи, 05.12.1997р. між Фондом державного майна України (орендодавець) та судноплавною компанією "Укрферрі" (орендар), правонаступником якої є відповідач, було укладено договір № Д-1905 оренди державного майна - цілісного майнового комплексу державної судноплавної компанії "Укрферрі". 
Відповідно до п. 2.1 договору, вступ орендаря у володіння та користування майном настає одночасно із підписанням сторонами договору та акта приймання-передачі вказаного майна. 
Згідно з п. 2.4 і п.5.4 договору оренди вартість майна, що повертається орендарем орендодавцю, визначається на підставі передаточного балансу та акта оцінки, складеного за даними інвентаризації майна на момент припинення договору оренди, звіреного з актом прийому передачі державного майна в оренду. Майно вважається поверненим орендодавцеві з моменту підписання сторонами акту прийому передачі. У разі припинення договору оренди орендар зобов`язується повернути орендодавцеві орендоване майно у належному стані, не гіршому ніж на час передачі його в оренду, з урахуванням фізичного зносу.
Відповідно до п. 3.1. договору, орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10. 1995р. № 786 (із змінами та доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 18.05.1998 № 699 та від 19.01.2000 № 75) і становить, без ПДВ, за базовий місяць оренди - лютий 2007 року в сумі 195 874,07 грн. (у редакції додаткової угоди від 21.01.2008 № 53).
Згідно п.3.1.1 договору, в разі оренди цілісного майнового комплексу (структурного підрозділу) державного підприємства орендна плата перераховується до державного бюджету щоквартально не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним кварталом, з урахуванням щомісячного індексу інфляції, щодо суми орендної плати, визначеної за перший місяць після укладання договору оренди, яка становить 53,75 тис.грн. на 1 листопада 1997р.
Відповідно до п.3.2. Договору, розмір орендної плати може бути переглянуто на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики її розрахунку, змін централізованих цін і тарифів та в інших випадках, передбачених законодавством України.
Згідно п.10.1 договору, строк дії договору встановлено на 10 років.
За умовами підпункту 1 п.10.8. Договору, дія договору оренди припиняється внаслідок закінчення строку, на який його було укладено.
Додатковою угодою №720 від 28.10.2004р. до договору оренди державного майна від 05.12.1997р.  №Д-1905, дію договору було продовжено до 05.12.2014р.
Додатковою угодою №53 від 21.01.2008р. до вказаного договору визначено, що орендна ставка за використання цілісного майнового комплексу встановлюється на рівні 6% від залишкової вартості та, починаючи з 1 лютого 2008 року складає 195       874,07 грн. 
Як встановлено судами під час розгляду справи №5017/781/2012 за позовом Фонду державного майна України до Приватного акціонерного товариства “Судноплавна компанія “УКРФЕРРІ” про зобов`язання підписати додатковий договір до договору оренди, 24.10.2011р. Фонд Державного майна України, у зв`язку зі змінами у Методиці розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 14.09.2011 № 961 “Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 10.08.1995 № 629 і від 04.10.1995 №786”, запропонував орендарю укласти додаткову угоду до договору про зміну розміру орендної плати з підстав зміни орендних ставок за використання цілісних майнових комплексів державних підприємств. Проте, орендар, не погоджуючись з розміром орендної плати, відмовив орендавцю в укладенні договору про зміну розміру орендної плати.
У лютому 2012 року Фонд державного майна України звернувся з позовом до приватного акціонерного товариства “Судноплавна компанія “Укрферрі”, правонаступником якого з 23.11.2012р. є ТОВ “СК “Укрферрі”, про зобов`язання підписати додатковий договір до договору оренди від 05.12.1997р. № Д-1905.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 03.12.2012р. по справі №5017/781/2012р., залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 14.02.2013р. у справі № 5017/781/2012, у задоволенні позову Фонду державного майна України відмовлено.
Постановою Вищого господарського суду України від 10.04.2013р. по справі №5017/781/2012 рішення Господарського суду Одеської області від 3 грудня 2012 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 14 лютого 2013 року у справі № 5017/781/2012 було  скасовано, позов задоволено, зобов`язано приватне акціонерне товариство “Судноплавна компанія “Укрферрі” підписати додатковий договір до договору оренди від 5 грудня 1997 року № Д-1905 у редакції позивача: 
“ 1. Пункт 3.1 розділу 3 договору оренди від 5 грудня 1997 року № Д-1905 викласти у такій редакції: 
“ 3.1. Орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорцій її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 року № 786 (зі змінами і доповненнями), і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (вересень 2011 року) 1 041 444 грн. 87 коп. (один мільйон сорок одна тисяча чотириста сорок чотири гривні 87 копійок). 
2. Зазначений у пункті 1 додаткового договору розмір орендної плати застосовується з 20 вересня 2011 року. Розмір орендної плати за вересень місяць 2011 року становить 579 737 грн. 64 коп. без ПДВ. 
3. Зміни розміру орендної плати за базовий місяць відображаються в розрахунку, що є додатком до цього додаткового договору та є його невід`ємною і складовою частиною. 
4. Додатковий договір набирає чинності з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін і є невід`ємною частиною договору. 
5. Додатковий договір укладений в 2-х примірниках, кожен із яких має однакову юридичну силу, по одному для орендодавця та орендаря”.
При цьому, у постанові ВГСУ від 10.04.2013р. у справі № 5017/781/2012 зазначено, що орендна плата за період з 1 по 19 вересня 2011 року нарахована відповідачу за попередньою ставкою, а з дня набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2011 року № 961 - 20 вересня 2001 року - за новою орендною ставкою. 
На виконання постанови Вищого господарського суду України від 10.04.2013р. Господарським судом Одеської області було видано наказ від 30.05.2013р. № 5017/781/2012.
Однак, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується жодною із сторін, вимоги вказаної постанови відповідачем виконані не були.
В матеріалах справи наявні здійснені відповідачем розрахунки орендної плати за період з липня 2011 року по березень 2015 року, довідки форми №1 про заборгованість орендаря перед бюджетом за вказаний період, з яких вбачається, що розмір орендної плати розраховувався згідно умов Додаткової угоди від 01.02.2008р. №53 про внесення змін до договору оренди державного майна від 05.12.1997р. №Д-1905. 
З наявних в матеріалах справи копій платіжних доручень (т. 1 а.с. 84-112) вбачається здійснення з 11.10.2011р. по 14.04.2015р. сплати ТОВ “СК “Укрферрі” на користь позивача орендної плати на загальну суму  14 537  347,66грн., а саме: 11.10.2011р. в розмірі 160 000 грн., із призначенням платежу: “за 3 квартал 2011р.”; №1625 від 11.10.2011р. в розмірі 777 951 грн. із призначенням платежу: “за 3 квартал 2011р.”; №2 від 11.01.2012р. в розмірі 938 572,04 грн., із призначенням платежу: “за 4 квартал 2011р.”; №4 від 11.04.2012р. в розмірі 944 215,70 грн., із призначенням платежу: “за 1 квартал 2012р.”; від 11.07.2012р. в розмірі 943 894,16 грн., із призначенням платежу: “за 2 квартал 2012р.”; від 09.10.2012р. в розмірі 937 611,30 грн., із призначенням платежу: “за 3 квартал 2012р.”;від 14.01.2013р. в розмірі 937    295,74 грн., із призначенням платежу: “за 4 квартал 2012р.”; №612 від 12.04.2013р. в розмірі 939 481,52 грн., із призначенням платежу: “за 1 квартал 2013р.”; №1143 від 09.07.2013р. в розмірі 939 794,27 грн., із призначенням платежу: “за 2 квартал 2013р.”; №1722 від 14.10.2013р. в розмірі 934 784,44 грн., із призначенням платежу: “за 3 квартал 2013р.”; №10 від 09.01.2014р. в розмірі 939 135,53 грн., із призначенням платежу: “за 4 квартал 2013р.”;№480 від 08.04.2014р. в розмірі  955 521,84 грн., із призначенням платежу: “за 1 квартал 2014р.”; від 08.07.2014р. в розмірі 1  032 297,17 грн., із призначенням платежу: “за 2 квартал 2014р.”; від 09.10.2014р. в розмірі 1 072 082,39 грн., із призначенням платежу: “за 3 квартал 2014р.”; №25 від 09.01.2015р. в розмірі 1 147 412,76 грн., із призначенням платежу: “за 4 квартал 2014р.”; №624 від 14.04.2015р. в розмірі 937 297,27 грн., із призначенням платежу: “за  січень, лютий та 7 днів березня 2015р.”.
11.08.2015р. між Регіональним відділенням ФДМ України по Одеській області, Міністерством інфраструктури України, ТОВ “Укрферрі” та ДП “Іллічівський морський торговельний порт” було підписано акт приймання-передавання ЦМК ДСК “Укрферрі” після закінчення терміну дії договору оренди № Д-1905 від 05.12.1997р.
Згідно вказаного акту ТОВ “Укрферрі”, Регіональне відділення ФДМ України по Одеській області передали, а Міністерство інфраструктури України прийняло до сфери управління державне майно ЦМК ДСК “Укрферрі”, одночасно орган управління - Міністерство інфраструктури України передав, а ДП “Іллічівський морський торговельний порт” прийняв на баланс майно вказаного ЦМК вартістю 83021041,00 грн.
Враховуючи викладені обставини, зважаючи на невиконання відповідачем вимог постанови Вищого господарського суду України від 10.04.2013р. у справі № 5017/781/2012, що виявилось у відмові відповідача від підписання додаткового договору, та подальшої сплати останнім орендної плати за ставкою на рівні 6 %, яка діяла до внесення змін до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу на підставі постанови КМУ № 961 від 14.09.2011р. "Про внесення змін до постанов КМУ від 10.08.1995р. № 629 та від 04.10.1995 № 786", у зв`язку з чим державному бюджету України у період з вересня 2011р. по 11.08.2015р. завдано збитків у вигляді недоотриманої суми орендних платежів, як різниці між сплаченою відповідачем орендною платою на рівні 6 % та сумою, яка мала б бути сплачена на рівні ставки в розмірі 20%, - позивач і звернувся до господарського суду із даним позовом. 
Окрім цього, посилаючись на несвоєчасне повернення відповідачем об`єкта оренди за актом приймання-передачі після закінчення строку договору оренди, позивачем, з урахуванням положень п.5.4 договору оренди державного майна №Д-1905 від 05.12.1997р., нараховано неустойку в розмірі подвійної орендної плати згідно положень ст. 785 ЦК України за період з 06 грудня 2014р. по 11 серпня 2015 року. 
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачу завдано збитків в розмірі недоотриманої суми орендних платежів – 28  714 060,53 грн, однак, вирішив на можливе застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності, що зумовило прийняття рішення про відмову у задоволенні позову. 
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає наступне. 
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частина друга статті 15 ЦК України).
Згідно з положеннями статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
За змістом статей 224, 225 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
Пунктом 4 частини першої статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.
Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором (стаття 623 ЦК України). 
Відповідно до частини першої статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника. Відсутність хоча б одного із вказаних елементів не дає підстави кваліфікувати поведінку боржника як правопорушення та, відповідно, не може бути підставою застосування відповідальності.
Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.
При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. Натомість вина боржника у порушенні зобов`язання презюмується та не підлягає доведенню кредитором, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.
Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи на підставі доказів у порядку статті 86 ГПК України. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.
Отже, істинність твердження позивача щодо наявності підстав для стягнення збитків, зокрема в контексті наявності збитків та їх розміру, протиправності поведінки заподіювача збитків та існування причинного зв`язку такої поведінки із заподіяними збитками, ураховуючи принципи змагальності, диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, підлягала доведенню позивачем перед судом.
У  вирішенні  спорів  про відшкодування шкоди,  заподіяної внаслідок  невиконання  рішення  суду,  господарським  судам  слід враховувати,   що   для  висновку  про  наявність  безпосереднього причинного зв`язку між невиконанням судового рішення,  яке набрало законної сили,  та заподіяною шкодою недостатньо встановити тільки факт  невиконання  судового  рішення  та  неотримання   кредитором присудженого   судом.  Під  час  розгляду  справи  суду  необхідно встановити,  чи могло бути таке судове рішення фактично виконане в момент  пред`явлення  його до виконання,  зокрема,  чи мав боржник майно,  достатнє для виконання судового рішення  в  порядку  та  у спосіб,  зазначений  в ньому,  чи не було це майно обтяжене іншими зобов`язаннями,  які перешкоджали б  виконанню  рішення,  чи  були заявлені в цей час вимоги інших стягувачів на майно боржника тощо.
Так, обґрунтовуючи наявність правових підстав для стягнення збитків у визначеній позивачем сумі, останній посилається на протиправне невиконання відповідачем вимог постанови Вищого господарського суду України від 10.04.2013р. у справі №5017/781/2012 якою зобов`язано ТОВ “Судноплавна компанія “Укрферрі” підписати Додатковий договір до договору оренди від 05.12.1997 № Д-1905 у редакції позивача.
Сторонами не заперечується, що не зважаючи на вимоги постанови Вищого господарського суду України від 10.04.2013р. у справі №5017/781/2012, відповідач не підписав додатковий договір та  продовжував сплачувати орендну плату за договором оренди цілісного майнового комплексу державної судноплавної компанії "Укрферрі" від 05.12.1997р. № Д-1905 на рівні ставки орендної плати  6 %, яка діяла до внесення змін до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу на підставі постанови КМУ № 961 від 14.09.2011р. "Про внесення змін до постанов КМУ від 10.08.1995 № 629 та від 04.10.1995 № 786”. 
Основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (ст. 129-1 Конституції України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У відповідності до ч. 2, 4 ст. 13 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
У рішенні від 26 червня 2013 р. № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ч. 2 ст. 17, п. 8 ч. 1 ст. 26, ч. 1 ст. 50 Закону України “Про виконавче провадження”) Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень – складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Також, Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі “Шмалько проти України” (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
Проте, у порушення вищевикладеного, відповідач, посилаючись на економічну недоцільність вимог рішення суду для товариства, не виконав вимог постанови Вищого господарського суду України від 10.04.2013р. у справі №5017/781/2012, якою зобов`язано ТОВ “Судноплавна компанія “Укрферрі” підписати Додатковий договір до договору оренди від 05.12.1997 № Д-1905 у редакції позивача в частині внесення змін щодо умов про визначення розміру орендної плати за ставкою 20%, розмір якої, починаючи з 20.09.2011р., за базовий місяць розрахунку – вересень 2011р. складатиме 1 041 444,87 грн. 
Однак, як вірно встановлено місцевим господарським судом та не заперечується сторонами, як в межах дії договору  оренди державного майна №9-1905 від 05.12.1997р - до 05.12.2014 (згідно п. 3 додаткової угоди №720  від 28.10.2004р. до договору оренди від 05.12.1997), так і після закінчення строку дії договору до дати повернення майна за актом приймання-передачі цілісного майнового комплексу Державної судноплавної компанії “Укрферрі” від 11.08.2015, відповідач продовжував користуватись орендованим майном, сплачуючи орендну плату в попередньо погодженому сторонами розмірі за річною ставкою на рівні 6% від залишкової вартості (згідно п. 1 додаткової угоди №53 від 21.01.2008р. до договору оренди від 05.12.1997р.).
У відповідності до наявних в матеріалах справи копій платіжних доручень ТОВ “СК “Укрферрі” вбачається, що останнім за період з липня 2011 по березень 2015 року (7 днів) сплачено на користь позивача 14 537 347, 13 грн. 
При цьому, позивач зазначає, що частину сплачених у цей період грошових коштів у розмірі 625 510,37 грн, ним зараховано в рахунок оплати орендної плати за договором оренди державного майна від 05.12.1997р.  №Д-1905 за період липень-серпень 2011р.
В той же час, грошові кошти, сплачені відповідачем в розмірі 937 297,27 грн. згідно платіжного доручення № 624 від 14.04.2015р. із призначенням платежу: “орендна плата за  січень, лютий та 7 днів березня 2015р.” - є такими, що сплачені поза межами строку дії договору оренди державного майна від 05.12.1997р.  №Д-1905. 
Відтак, за період з вересня 2011р. по 05.12.2014р. (в межах строку договору) загальна сума здійснених відповідачем орендних платежів на виконання договору оренди державного майна від 05.12.1997р.  №Д-1905 склала 12 974   539,49 грн. (14  537 347,13грн – 625 510,37грн – 937 297,27грн.), тоді як згідно розрахунку позивача, розмір орендної плати, нарахований за орендною ставкою 6% з вересня 2011 року по 05.12.2014р. мав складати 12  647 201,76 грн.
Однак, із здійсненого позивачем розрахунку розміру орендної плати, нарахованої за ставкою 20% з вересня 2011 року по 05.12.2014р., вбачається, що у випадку виконання відповідачем вимог постанови Вищого господарського суду України від 10.04.2013р. у справі №5017/781/2012, розмір орендної плати, що підлягав сплаті  за вказаний період, становить 41  695 633,17 грн. 
У даному випадку, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач допустився помилки у здійсненні розрахунку, а саме щодо вірного визначення суми орендної плати за 5 днів грудня 2014р., який має становити 210 995,03грн. 
А тому, розмір орендної плати, нарахованої за ставкою 20% з вересня 2011 року по 05.12.2014р., у випадку виконання відповідачем вимог постанови Вищого господарського суду України від 10.04.2013р. у справі №5017/781/2012, мав становити 41  688 600,02 грн. 
Отже, внаслідок невиконання відповідачем вимог постанови Вищого господарського суду України від 10.04.2013р. у справі №5017/781/2012, позивачу завдано збитків в розмірі недоотриманої суми орендних платежів – 28  714 060,53 грн (41  688 600,02грн – 12  974 539,49 грн).
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з приводу того, що вимоги позивача в частині, яка стосується стягнення з відповідача збитків у вигляді недоотриманої суми орендних платежів за спірний період у розмірі  28  714 060,53 грн є обґрунтованою.
Щодо наявності правових підстав для нарахування неустойки, у зв`язку із несвоєчасним поверненням відповідачем об`єкта оренди після закінчення строку дії договору оренди №Д-1905 від 05.12.1997, колегія суддів зазначає таке. 
Відповідно до частин першої, другої статті 785 Цивільного кодексу України, у разі припинення договору найму, наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
За умовами підпункту 1 п.10.8. Договору, дія договору оренди припиняється внаслідок закінчення строку, на який його було укладено.
Додатковою угодою №720 від 28.10.2004р. до договору оренди державного майна від 05.12.1997р.  №Д-1905, дію договору було продовжено до 05.12.2014.
Згідно з п. 5.4 договору оренди, орендар зобов`язується після припинення договору оренди повернути орендодавцеві орендоване майно в належному стані, не гіршому ніж на час передачі його в оренду, з урахуванням фізичного зносу. 
Наявними матеріалами справи підтверджується, що 11.08.2015 між Регіональним відділенням ФДМ України по Одеській області, Міністерством інфраструктури України, ТОВ “Укрферрі” та Державним підприємством “Іллічівський морський торговельний порт” було підписано акт приймання-передавання ЦМК ДСК “Укрферрі” після закінчення терміну дії договору оренди № Д-1905 від 05.12.1997р.
У відповідності до вказаного акту ТОВ “Укрферрі”, Регіональне відділення ФДМ України по Одеській області передали, а Міністерство інфраструктури України прийняло до сфери управління державне майно ЦМК ДСК “Укрферрі”, одночасно орган управління - Міністерство інфраструктури України передав, а ДП “Іллічівський морський торговельний порт” прийняв на баланс майно вказаного ЦМК вартістю 83021041,00 грн.
Разом з тим, враховуючи, що між сторонами було підписано акт приймання-передавання 11.08.2015, позивачем згідно п.5.4 договору оренди та ст.785 ЦК України, нараховано ТОВ “СК “Укрферрі” подвійну орендну плату за користування майном.
Разом з цим, колегія суддів зазначає, що рішенням Господарського суду міста Києва №910/18914/16 від 06.08.2018р., залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2019р. та постановою Верховного суду від 23.07.2019р., позовні вимоги ТОВ "Укрферрі" до Фонду державного майна України про стягнення  15 826 435,64 грн. - збитків, завданих Фондом внаслідок неналежного виконання обов`язку щодо прийняття цілісного майнового комплексу після припинення договору оренди, задоволено повністю, стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ТОВ "СК "Укрферрі" збитки в сумі 8713 763,40 грн, завдані ФДМ України. 
На підставі встановлених фактичних обставинах справи № 910/18914/16 суди дійшли висновку про наявність протиправної поведінки, як складової збитків, що полягала у порушенні ФДМ України строків прийняття об`єкту оренди за договором №Д-1905, а також причинно-наслідкового зв`язку між витратами позивача на належне утримання та збереження об`єкта оренди, що є його обов`язком у відповідності з умовами договору і нормами законодавства, та протиправними діями ФДМ України, що полягали у несвоєчасному вчиненні дій, пов`язаних з прийняттям з оренди цілісного майнового комплексу ДСК "Укрферрі".
Також, рішенням Господарського суду Одеської області від 11.05.2017р. по справі справи № 910/1806/17, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 30.01.2018р. та постановою Верховного суду від 08.05.2018р., відмовлено у задоволенні позову Фонду державного майна України до ТОВ “Судноплавна компанія “Укрферрі” про стягнення 6 777 912,65 грн. неустойки за період з 06.12.2014р. по 11.08.2015р. в розмірі подвійної орендної плати за користування майном
В межах справи № 910/1806/17 суди дійшли висновку про відсутність підстав, передбачених статтею 785 Цивільного кодексу України, для стягнення неустойки у сумі 6 777 912,65 грн, оскільки встановлені судами обставини справи свідчать, що орендар здійснював дії щодо повернення майна та не ухилявся від його повернення.
Отже, судами в справах №910/1806/17 та №910/18914/16 встановлено, що прийняття об`єкту оренди за актом приймання-передачі від 11.08.2015р. відбулось з порушенням строку повернення об`єкту оренди, у зв`язку із протиправними діями ФДМ України, що полягали у несвоєчасному вчиненні дій, пов`язаних з прийняттям з оренди цілісного майнового комплексу ДСК "Укрферрі".
Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З урахуванням наведеного, встановлені судами обставини щодо наявності вини саме ФДМ України в несвоєчасному вчинені дій з прийняття об`єкта оренди є преюдиційними при розгляді вказаної справи та не підлягають доказуванню, а тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для застосування положень ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України та стягнення з відповідача неустойки, зважаючи на відсутність вини останнього у простроченні повернення об`єкту оренди, що зумовлює відмову у задоволення позову в цій частині.
Щодо заяви відповідача про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності, колегія суддів зазначає наступне. 
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). 
Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму). 
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники.
Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася " та "могла довідатися " у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права. 
За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", рішення від 20.09.2011 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"), що застосовується як джерело права при розгляді справ судами згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст.ст. 257, 261 Цивільного кодексу України).
Так, в межах даного спору позивачем заявлено вимогу про стягнення збитків, зокрема,  недоотриманого доходу у вигляді орендної плати, нарахованих за період з вересня 2011 року по грудень 2014 року, яку відповідач мав би сплатити у випадку виконання постанови ВГСУ від 10.04.2013 у справі № 5017/781/2012 та укладання додаткового договору до договору оренди від 5 грудня 1997 року № Д-1905.
Як вище встановлено судом, постановою ВГСУ від 10.04.2013 у справі №5017/781/2012 зобов`язано ПрАТ “Укрферрі” підписати додатковий договір до договору оренди державного майна № Д-1905 від 05.12.1997 року  у редакції позивача.
Відповідно до ч. 3 ст. 111-11 ГПК України (в редакції станом на момент прийняття ВГСУ постанови у справі № 5017/781/2012) постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Отже про порушення свого права на одержання орендної плати за ставкою 20%, згідно договору оренди державного майна №Д-1905 від 05.12.1997р., позивач дізнався з дня набрання чинності постанови Вищого господарського суду України у справі №5017/781/20, тобто 10.04.2013.
Відтак, з урахуванням вимог ст. 257, ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, строк позовної давності щодо зазначеної позовної вимоги сплив 10.04.2016.
Між тим, із вказаним позовом Фонд звернувся до суду першої інстанції лише 20.04.2021, тобто через п`ять років після спливу строку позовної давності. 
Отже, звернення позивача до суду відбулось поза межами строку позовної давності. 
При цьому, позивач жодним чином не обґрунтував неможливість своєчасного звернення із позовом до суду, натомість, лише послався на те, що першим заступником прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Фонду у 2016 році було подано позов до Господарського суду Одеської області до ТОВ “Судноплавна компанія “Укрферрі” про стягнення збитків у розмірі 47 819 514,25 грн. Враховуючи те, що під час розгляду справи № 916/2122/16 відповідачем протиправно вживались дії з метою затягування процесу, лише 15.03.2019 Господарським судом Одеської області винесено ухвалу, якою позов залишено без розгляду. Таким чином, Фонд був позбавлений можливості звернутися до суду з метою захисту своїх прав із цим позовом в межах строків позовної давності, з огляду на що просить визнати поважними причини пропуску позовної давності.
Згідно з частиною п`ятою статті 256 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. 
Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності.
Поважними причинами пропуску позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Якщо суд дійде висновку про те, що позовна давність пропущена з поважної причини, то у своєму рішенні наводить відповідні мотиви на підтвердження цих висновків (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 752/4422/17). 
Оскільки поважність причин пропуску є оціночним поняттям та за відсутності визначеного законом переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, вирішення цього питання відноситься до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір, з урахуванням у кожному конкретному випадку фактичних обставин справи.
За таких обставин до висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі (подібні за змістом висновки наведено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.05.2020 у справі № 922/1467/19).
При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин (правові позиції викладені у постановах Великої палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 7106/1272/14-ц, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 та від 19.11.2019 у справі № 911/3680/17).
У відповідності до ч.1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Згідно з вимогами ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. 
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 рішення Європейського суду з прав людини у справі Салов проти України від 06.09.2005). 
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі Надточий проти України від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. 
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Так, судова колегія зазначає, що позивачем не надано до суду належні та допустимі докази, які дозволяють встановити, що строк звернення до суду із даним позовом пропущено з поважних причин.
Так, як вбачається з наявних матеріалів справи, у серпні 2016 перший заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з ТОВ "СК "Укрферрі" збитків у сумі 47 819 514,25 грн, враховуючи невиконання постанови ВГСУ від 10.04.2013 у справі № 5017/781/2012, зазначаючи, що ФДМ України з моменту виникнення підстав для звернення до суду з відповідним позовом не вжив жодних заходів, спрямованих на захист інтересів держави, що обумовило необхідність представництва прокурором інтересів держави і звернення до суду з відповідним позовом.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 15.03.2019 у справі №916/2122/16, залишеною без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.05.2019, залишено позов прокурора без розгляду, з огляду на неналежність суб`єкту звернення.
Постановою Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №916/2122/16 постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.05.2019 та ухвалу Господарського суду Одеської області від 15.03.2019 у справі № 916/2122/16 залишено без змін. 
При цьому, в межах справи № 916/2122/16 суди встановили, що 29.07.2016 (вих. № 05/1-1598 вих16) прокуратура Одеської області підготувала повідомлення ФДМ України в порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру" щодо підготовки позовної заяви до ТОВ "СК "Укрферрі" про стягнення збитків у сумі 47 819 514,25 грн. 
Водночас, ФДМ України у листі від 29.08.2016 № 10-16-16402 повідомив прокурора, що постанова Вищого господарського суду України від 10.04.2013 у справі №5017/781/2012 щодо зобов`язання підписати додатковий договір до договору оренди в частині зміни розміру орендної ставки не виконана з вини ТОВ "СК "Укрферрі", чим завдано збитки Державному бюджету у сумі 47  819  514,25 грн. 
Під час розгляду справи №916/2122/16 суди дійшли висновку, що матеріали справи не містять доказів того, що ФДМ України не може чи не бажає здійснювати самостійно захист інтересів держави та звертатися до суду з відповідним позовом, а сама по собі обставина не звернення  ФДМУ з позовом протягом певного часового періоду не свідчить про можливість виконання позивачем функцій із захисту інтересів держави.
Вищенаведені обставини, зокрема встановлені під час розгляду справи №916/2122/16, свідчать про те, що ФДМУ будучи достеменно обізнаним про прийняття  ВГСУ постанови від 10.04.2013 у справі №5017/781/2012, відмову відповідача від підписання додаткової угоди до договору оренди в частині зміни розміру орендної ставки, що відповідно призводить до завдання збитків позивачеві, до моменту звернення у серпні 2016 першого заступника прокурора Одеської області із відповідним позовом про стягнення з ТОВ "СК "Укрферрі" збитків у сумі 47 819 514,25 грн, тобто з 10.04.2013 по серпень 2016 не вживав жодних дій щодо захисту власного порушеного права шляхом звернення із відповідними претензіями до відповідача та/або звернення з вимогами до суду. 
При цьому, ФДМУ жодним чином не обґрунтував об`єктивну неможливість, у період з 10.04.2013 по серпень 2016, своєчасного звернення із відповідним позовом про стягнення з ТОВ "СК "Укрферрі" збитків до суду або наявність будь-яких перешкод, що унеможливили подання відповідної позовної заяви.
Колегія суддів не приймає до уваги твердження Фонду з приводу того, що саме тривалий розгляд справи №916/2122/16, через неправомірні дії ТОВ "СК "Укрферрі", спричинив пропуск строку позовної давності, оскільки, як свідчать наявні матеріали справи, ТОВ "СК "Укрферрі" користуючись правами наданими, у тому числі, чинним процесуальним законодавством, звертався до суду першої інстанції з зустрічною позовною вимогою, а вподальшому, з огляду на повернення такої заяви, скористався своїм правом на апеляційне та касаційне оскарження рішень суду. 
Слід також відзначити, що наявні матеріли справи не містять доказів на підтвердження того, що під час розгляду справи №916/2122/16 дії ТОВ "СК "Укрферрі", зокрема щодо подання зустрічних позовних заяв, апеляційного та касаційного оскарження, були визнані судом зловживанням процесуальними правами, тощо.
З огляду на наведене, позивач, будучи достеменно обізнаним про порушення його прав, у межах строків позовної давності, не звернувся до суду з позовом про захист своїх порушених прав, та не навів обставин, які б давали підстави для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від волі позивача, обставин, що б зумовили поважність пропуску встановленого процесуальним законом строку звернення до суду, як з дня набрання законної сили постанови Вищого господарського суду України у справі №5017/781/20 від 10.04.2013.
Слід також відзначити, що постанова Верховного Суду у справі №916/2122/16,  якою залишено без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій про залишення  позов прокурора без розгляду, набрала законної сили 15.09.2020.
В той же час, із даним позовом про стягнення з відповідача збитків ФДМУ звернувся до суду першої інстанції лише 20.04.2021, тобто через шість місяців після того, як Фонду стало відомо про прийняття судом касаційної інстанції остаточного рішення про залишення позову першого заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до ТОВ «Судноплавна компанія «Укрферрі» про стягнення 47 819 514,25 грн збитків без розгляду. 
В даному випадку ФДМУ також не зазначив, якими об`єктивно непереборними обставинами викликано таке тривале зволікання у подані відповідної позовної заяви та захисту власного порушеного права. 
Відтак, з урахуванням заявленої відповідачем заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, в силу положень ч. 4 ст. 267 ЦК України, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача збитків в розмірі недоотриманої суми орендних платежів – 28  714 060,53 грн.
Також, приймаючи до уваги, що судом не було встановлено порушеного права та інтересу позивача щодо вимог про стягнення неустойки, позовна давність в зазначеній частині не застосовується.
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржником порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 15.02.2022 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення без змін. 
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України,  колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 15.02.2022 по справі №916/1125/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено та підписано 17.04.2023.

Головуючий суддя                                                                      Аленін О.Ю.

Суддя                                                                                  Богатир К.В.

Суддя                                                                                   Діброва Г.І.