КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
апеляційне провадження №22-ц/824/471/2023
справа №359/4376/22

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2023 року                                                                                                м.Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
судді-доповідача       Поліщук Н.В.
суддів                         Нежури В.А., Соколової В.В.
за участю секретаря судового засідання Чепур Н.К.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою Бориспільської міської ради Київської області на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Борця Є.О.,
у справі за позовом Бориспільської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Головне управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бориспільської міської ради; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: ОСОБА_4 , про виселення з приміщень без надання іншого житла,-
 
встановив:
У липні 2022 року до суду звернулась Бориспільська міська рада Київської області із позовом про виселення з приміщення без надання іншого житла.
Позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на майно будівля фельдшерсько-акушерського пункту за адресою: будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності Бориспільській міській раді і відповідно до витягу з ДРРП на нерухоме майно 31 серпня 2021 року зареєстровано як комунальне майно, яке передане на праві оперативного управління до Головного управління Житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бориспільської міської ради на підставі рішення Бориспільської міської ради № 858-12-8 від 17 серпня 2021 року після об`єднання територіальних громад.
Вказує, що під час перевірки комунального майна встановлено, що в частину будинку фельдшерсько-акушерського пункту, нежитлове приміщення громадської будівлі АДРЕСА_1 незаконно, без будь-яких правовстановлюючих документів вселився ОСОБА_3 разом із сім`єю, яка складається з дружини ОСОБА_2 та дочки ОСОБА_3 .
Вказує, що протиправне зайняття відповідачами вказаного приміщення перешкоджає Бориспільській міській раді володіти та використовувати фельдшерсько-акушерський пункт за призначенням.
Мотивуючи наведеним, просить суд усунути перешкоди у користування власністю шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 із незаконно зайнятого громадського будинку фельдшерсько-акушерського пункту АДРЕСА_1 .
Бориспільський міськрайонний суд Київської області рішенням від 18 жовтня 2022 року у задоволенні позову відмовив.
Не погодившись з ухваленим рішенням, Бориспільською міською радою Київської області подано апеляційну скаргу.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом залучено до участі в справі в якості третьої особи ОСОБА_3 , посилаючись лише на покази свідків. Зазначає, що факт проживання ОСОБА_3 не підтверджено.
Вказує, що суд проігнорував той факт, що відповідно до доказів, долучених до матеріалів справи відповідачами, Витягів з реєстру територіальної громади отриманої з ДП «ДІЯ», двоє з відповідачів - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 . Відносно ОСОБА_1 взагалі відсутні дані щодо реєстрації місця проживання за будь-якою адресою.
Звертає увагу, що із довідки виданої КП «Бориспільське БТІ» убачається, що об`єкта нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 не існує. Факт проживання відповідачів в спірній нежитловій будівлі позивачем не оспорювався, навпаки це послугувало підставою звернення до суду, однак жодного документального засвідчення законності проживання в нежитловій будівлі на час звернення до суду відповідачі не надали.
Звертає увагу, що судом проігноровано той факт, що наразі позивачем ставиться питання про виселення відповідачів із нежитлового приміщення, цільове використання якого - фельдшерсько-акушерський пункт. Вказує, що наразі спірне приміщення належить на праві власності територіальній громаді і є комунальним майном із власності Бориспільської міської ради не вибувало, в законному порядку із нежитлового в житлове не переводилось.
Вказує, що рішенням суду не спростовано доводи позивача про те, що до повноважень Бориспільської міської ради, як власника майна, не належить забезпечувати житлом осіб, які не перебувають у черзі щодо отримання житла або поліпшення житлових умов.
Щодо договору оренди майна зазначає, що судом не вірно застосовано норми права, оскільки в договорі, який був укладений попереднім власником майна Сеньківською сільською радою, визначено, що відповідачу надали тимчасовий дозвіл на користування майном з визначеним терміном. Пролонгації договору у ньому не передбачено. Більш того, судом не взято до уваги, що від власника майна неодноразово направлялись заперечення щодо продовження договору.
Також вказує, що судом не надано оцінки самому Договору оренди, оскільки він не відповідає вимогам Закону.
Мотивуючи наведеним, просить суд апеляційної інстанції рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2022 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
20 лютого 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , у якому відповідачі та 3-я особа проти доводів апеляційної скарги заперечують.
Вказують, що Бориспільська міська рада фельдшерсько-акушерський пункт передала в оперативне управління головному управлінню житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бориспільської міської ради, а не комунальному некомерційному підприємству «Бориспільський міський центр первинної медико-санітарної допомоги», якому передали нежитлові приміщення медичних амбулаторій.
Вказує, що на офіціальному сайті Бориспільської міської ради міститься паспорт Бориспільської міської територіальної громади Бориспільського району Київської області, в якому в розділі «характеристика соціальної сфери, системи закладів охорони здоров`я, освіти, культури, спорту» серед комунальних закладів охорони здоров`я Бориспільської міської територіальної громади вказаний «В.Стариця ФАП» за адресою: вул. Стасюка, 57, с.Велика Стариця, Київська обл., Бориспільський р-н, +380(4595)33756). Серед комунальних закладів охорони здоров`я Бориспільської міської територіальної громади відсутній ФАП на вул. Стасюка, 39.
Вказують, що вселення відповідачів у приміщення фельдшерсько-акушерського пункту відбулось не самовільно, а з дозволу Сеньківської сільської ради, якій на той час належав цей об`єкт нерухомого майна, тому підстави для виселення відповідачів без надання їм іншого житла в порядку, передбаченому частиною 3 статті 116 ЖК України, відсутні.
Посилаються на виконання ремонтних робіт у зайнятому приміщенні, облаштування систем енерго- та газопостачання.
Вказують, що жиле приміщення громадського житлового фонду надано відповідачам у безстрокове користування, а їх права та законні інтереси не можуть бути порушені чи погіршені, а тому законні підстави для припинення договору найму на сьогодні у позивача відсутні.
Щодо строку дії договору оренди вказує, що пролонгацію договору передбачають норми чинного законодавства.
Звертає увагу, що суб`єкти владних повноважень не звернулися до суду з вимогою про розірвання договору оренди із ОСОБА_1 , отже не виявлено порушень чинного законодавства щодо оренди приміщення фельдшерсько-акушерського пункту.
Мотивуючи наведеним, просять суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримала, просила суд її задовольнити.
Відповідачі, їх представник та третя особа заперечували проти задоволення апеляційної скарги. Просили відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає  з огляду на таке.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовивши в задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з приміщення фельдшерсько-акушерського пункту без надання їм іншого житла не ґрунтується на частині 3 статті 116 ЖК України та суперечить частині 2 статті109 цього ж Кодексу.
Також суд зазначив, що між Бориспільською міською радою та відповідачами виникли не цивільні (речові), а житлові правовідносини, які регулюються частиною 2 статті 109 ЖК України. Тому виселення відповідачів з приміщень фельдшерсько-акушерського пункту без надання іншого житла не може вважатись таким, що здійснюється «згідно із законом» в розумінні пункту 2 статті 8 Конвенції. Крім того, вжиття цього заходу жодним чином не обумовлено інтересами національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, не пов`язано із запобіганням заворушенням чи злочинам, а також не має жодного відношення до захисту здоров`я чи моралі або захисту прав і свобод інших осіб. Відтак виселення відповідачів з приміщень фельдшерсько-акушерського пункту не вважається «необхідним у демократичному суспільстві» в розумінні пункту 2 статті 8 Конвенції.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає про таке.
З даних паспорту громадянина України, виданого на ім`я ОСОБА_1 установлено, що зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 значиться с. В.Стариця (а.с.10-12).
З даних паспортів громадян України, виданих на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 установлено, що місце проживання відповідачів зареєстровано в с.Велика Стариця Бориспільського району (а.с. 18,19).
З даних витягів з реєстру Бориспільської територіальної громади від 25 червня 2022 року установлено, що місце проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровано по АДРЕСА_2 (а.с.77, 78).
З даних відрядження, складеного секретарем Київської єпархії УПЦ від 13 листопада 1995 року установлено, що 13 листопада 1995 року ОСОБА_1 відряджено до Михайлівської православної церкви в с. Велика Стариця Бориспільського району (а.с. 79).
З даних рішення виконавчого комітету Сеньківської сільської ради №9 від 24 січня 1997 року установлено, що приміщення фельдшерсько-акушерського пункту, які виділені ОСОБА_1 для проживання разом з його сім`єю, були передані церковній общині Михайлівської православної церкви в с. Велика Стариця Бориспільського району (а.с.81).
З даних договору оренди індивідуального визначеного нерухомого або іншого майна, що належить до комунальної власності від 01 січня 2011 року, укладеного між Сеньківською сільською радою та ОСОБА_1 , установлено, що за укладеним договором Сеньківська сільська рада передала у користування ОСОБА_1 будівлю по АДРЕСА_1 строком на 6 місяців до 01 липня 2011 року (а.с.13-15, 82-85).
30 червня 2011 року Сеньківською сільською радою укладено з ОСОБА_1 додаткову угоду №3 до договору оренди майна №5 від 1 січня 2011 року, із даних якої вбачається, що строк користування ОСОБА_1 будівлею по АДРЕСА_1 був продовжений до 30 вересня 2011 року (а.с.16)
01 жовтня 2011 року Сеньківська сільська рада уклала з ОСОБА_1 додаткову угоду №4 до договору оренди майна №5 від 1 січня 2011 року, зі змісту якої вбачається, що строк користування ОСОБА_1 будівлею по АДРЕСА_1 був повторно продовжений до 31 грудня 2011 року (а.с.17).
З даних свідоцтва про право власності на нерухоме майно №1834 від 17 травня 2011 року установлено, що Сеньківській сільській раді належить фельдшерсько-акушерський пункт з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 на підставі рішення виконкому №47 від 15 квітня 2011 року (а.с.20-21).
З даних технічного паспорта на громадський будинок, за адресою АДРЕСА_1 , установлено, що фельдшерсько-акушерський пункт складався з: веранди 1-1 площею 3,8 кв.м., кімнати 1-2 площею 10,2 кв.м., кімнати 1-3 площею 14,2 кв.м., кухні 1-4 площею 11,3 кв.м., кладової 1-5 площею 3,3 кв.м., кабінету 1-6 площею 12,4 кв.м., кабінету 1-7 площею 12,0 кв.м. та коридору 1-8 площею 9,3 кв.м. (а.с.22-27)
Рішенням Бориспільської міської ради №858-12-VIII від 17 серпня 2021 року фельдшерсько-акушерський пункт з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 передано в оперативне управління ГУ ЖКГ виконавчого комітету Бориспільської міської ради (а.с.29).
З даних витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №273 121543 від 03 вересня 2021 року установлено, що на підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування за ГУ ЖКГ виконавчого комітету Бориспільської міської ради зареєстровано право оперативного управління фельдшерсько-акушерським пунктом з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (а.с.28).
З даних довідки начальника Бориспільського РП ПАТ «АЕС Київобленерго» №К04-02/1322 від 13 травня 2011 року установлено, що з 1998 року до приміщень фельдшерсько-акушерського пункту, в яких проживають відповідачі, постачається електрична енергія (а.с. 89).
З даних листа начальника Бориспільської ФЕГГ ПАТ «Київоблгаз» №833 від 12 червня 2012 року установлено, що до приміщень фельдшерсько-акушерського пункту, в яких проживають відповідачі, також постачається природний газ (а.с. 95).
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на частину 3 статті 116 ЖК України.
Частиною 3 статті 116 Житлового кодексу України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до частини 1 статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання.
Відповідно до частини 4 статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
Частиною 1 статті 109 Житлового кодексу України визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі - ЄСПЛ).
Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
При вирішенні справи про виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співмірним із переслідуваною законною метою.
Аналізуючи обставини цієї справи та застосовуючи високі стандарти прав людини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що приміщення в будинку АДРЕСА_1   є житлом відповідачів у автономному значенні, оскільки вони пов`язані із цим житлом внаслідок проживання у такому протягом тривалого часу.
Оскільки зміст і спрямованість діяльності держави визначають права та свободи людини і їх гарантії, а утвердження та забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3 Конституції України), апеляційний суд  погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про виселення відповідачів.
Доводами апеляційної скарги не підтверджено необхідності вжиття до відповідачів такого заходу як виселення, та не визначено нагальної потреби у такому заході.
Доводи апеляційної скарги в частині помилкового залучення в якості 3-ї особи ОСОБА_3 , який не проживає в спірному приміщенні, відхиляються колегією суддів, оскільки зазначене не спростовує висновків суду першої інстанції та не впливає на вирішення справи по суті.
Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Бориспільської міської ради Київської області залишити без задоволення.
 
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складено  27 квітня 2023 року.
 
Суддя-доповідач                                                      Н.В. Поліщук

Судді                                                                         В.А. Нежура

В.В. Соколова