РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2023 року 
м. Рівне

Справа № 569/18733/21
Провадження № 22-ц/4815/524/23

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого судді        Майданіка В.В.,
суддів:                        Ковальчук Н.М.,
                               Хилевича С.В.,
секретар                Крижов В.С.,

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Рівне цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Дем`яненко Любові Петрівни, діючої від імені ОСОБА_1 , на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2022 року, ухвалене у складі судді Першко О.О. в м. Рівне, дата складення повного тексту рішення – 12 грудня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами, 

В С Т А Н О В И В :

Стислий виклад позовної заяви, оскаржуваного судового рішення та апеляційної скарги

14 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 , в якому просив звільнити його від заборгованості зі сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за період з 08 липня 2014 року по 01 квітня 2021 року в повному обсязі.

       Позов обґрунтований наступним.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 жовтня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 до нього про розірвання шлюбу та стягнення аліментів було задоволено. Шлюб між ними було розірвано, малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було залишено на проживання з матір`ю. Також, було стягнуто з нього на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання вказаних неповнолітніх дітей в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн на кожну дитину щомісячно, починаючи з 08 липня 2014 року і до досягнення дітьми повноліття.
Після розірвання шлюбу між ним та відповідачкою за згодою членів його сім`ї – співвласників квартири АДРЕСА_1 відповідачка ОСОБА_2 з дітьми залишилася проживати у вказаній квартирі, а він перейшов жити до батьків в будинок АДРЕСА_2 , у якому відповідачка з дітьми у 2011 році зі згоди його власника  зареєстрували своє місце проживання.
Спочатку за домовленістю між ним і ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей він щомісячно надавав їй особисто, у зв`язку з чим вона виконавчого листа для примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів не отримувала і до відділу державної виконавчої служби не зверталася. Через деякий час він виявив, що сплачені ним аліменти на дітей відповідачка ОСОБА_2 використовує на свої особисті цілі, з приводу чого у них стали виникати конфлікти. Пізніше вони домовилися, що він бере на себе утримання сина, а відповідачка – дочки. Він купував для сина усе необхідне і одночасно купував продукти харчування, шкільне приладдя для них обох. Його сім`я оплачувала послуги репетитора для дітей, художню та музичну школу, також несла витрати на ліки. Відповідачку ОСОБА_2 таке становище влаштовувало, вона неодноразово без дітей їздила відпочивати, в тому числі і за кордон.
Невдовзі він одружився вдруге, а ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_5 , в свідоцтві про народження якої він записаний батьком. ОСОБА_2 теж вийшла заміж і народила дитину від іншого чоловіка, хоча продовжувала проживати в тій самій квартирі. В цьому році стосунки між ним та колишньою дружиною стали напруженими через поведінку її нового чоловіка, який став йому дорікати, що робить для його дітей більше, ніж він (позивач). Розгнівавшись, він попросив їх залишити квартиру, а уже в березні 2021 року без будь-якого повідомлення ОСОБА_2 залишила квартиру і переїхала в інше житло. На даний час внаслідок переїзду відповідачки квартира потребує ремонту.
Нещодавно йому стало відомо про те, що у березні 2021 року ОСОБА_2 отримала в Рівненському міському суді Рівненської області виконавчий лист № 569/10665/14-ц для примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів і подала його до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів). Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Рогозіна Б.С. від 04 квітня 2021 року було відкрито виконавче провадження № 64999872 по примусовому виконанню виконавчого листа №569/10665/14-ц, виданого Рівненським міським судом Рівненської області 05 березня 2021 року про стягнення з нього аліментів на утримання дітей. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) ОСОБА_6 розмір заборгованості з 08 липня 2014 року станом на 01 серпня 2021 року становить 126 776,19 грн. 
На час виконання розрахунку його заборгованості по аліментах діяла редакція ч.3 ст.197 СК України (до 04.10.2016 року), відповідно до якої суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред`явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти.
Оскільки жодної поважної причини для непред`явлення виконавчого листа про стягнення з нього аліментів у відповідачки ОСОБА_2 не було, а про наявність рішення суду про стягнення аліментів їй було відомо з дня його ухвалення 21 жовтня 2014 року, тому у відповідності до ч.3 ст.197 СК України суд може звільнити його від заборгованості по аліментам за період з 08 липня 2014 року по 04 жовтня 2016 року. 
Згідно ч.2 ст.197 СК України в чинній редакції за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
Вважає, що такою істотною обставиною є те, що рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 жовтня 2014 року він виконував у добровільному порядку, про що відповідачці достовірно відомо. До того ж у 2019 році у нього народилася дочка, яку в силу закону він також зобов`язаний утримувати разом з непрацюючою дружиною ОСОБА_7 . Це вимагає від нього додаткових фінансових затрат через що він сезонно під час роботи в ТОВ "Свердловина", де працював на посаді помічника машиніста бурової установки, їздив на заробітки за кордон, а після пропозиції роботи у Бельгії він звільнився. Однак на даний час реалізувати свій намір поїхати у Бельгію на заробітки він не має можливості, оскільки постановою головного державного виконавця Карпюк В.В. від 10 серпня 2021 року йому встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. 
Вказує, що таким чином сплатити ОСОБА_2 заборгованість по аліментах в сумі 126 776,19 грн як безробітний не може і вважає, що його вини у виникненні заборгованості не має.
З 2014 року він брав участь в утриманні дітей на значно більшу суму, ніж визначену рішенням суду, і добровільно повністю ніс додаткові витрати на дітей. До того ж відповідачка з дітьми з 2014 року по 2021 рік була забезпечена безплатним житлом, за яке його сім`я сплатила 97 545 грн комунальних послуг. Вартість найму двохкімнатної квартири у м. Рівне з 2014 по 2021 рік теж перевищувала суму аліментів, визначену судом, тому, незважаючи на надання матеріальної допомоги на утримання обох дітей, він готовий визнати заборгованість зі сплати аліментів лише за період після переїзду відповідачки з їх квартири, яку він сплатив 09 вересня 2021 року. З урахуванням наведених обставин, суд може звільнити його від сплати заборгованості аліментів за період з 05 жовтня 2016 року по 01 квітня 2021 року.
На підставі викладеного позивач просив задовольнити позов. 

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 24.09.2021 року було відкрито загальне позовне провадження у справі за вказаним позовом (а.с.27).

26 жовтня 2021 року відповідачка ОСОБА_2 подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог. 
Зазначила, що не можуть братися до уваги посилання позивача на те, що у нього є інша сім`я та інша дитина. Однак батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Такою є позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 16.09.2020 року у справі № 565/2071/19. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що заборгованість із сплати аліментів виникла із незалежних від його волі причин.
Також вказала, що позивачем не доведено того, що заборгованість зі сплати аліментів виникла із незалежних від волі позивача причин, а також не доведено, що позивач надавав кошти на утримання дітей. 
Також зазначила, що є безпідставним посилання позивача на ч.3 ст.197 СК України, оскільки Законом України № 1404-VIII від 02 червня 2016 року вона виключена, а інших істотних обставин для звільнення від сплати заборгованості відповідач не зазначає (а.с.33-34).

25 листопада 2021 року адвокат Дем`яненко Любов Петрівна, діюча від імені ОСОБА_1 , подала відповідь на відзив, в якій зазначила, що відповідачка у своєму відзиві не вказує на жодну із причин, через яку вона сім років не зверталася до Рівненського міського суду Рівненської області за отриманням виконавчого листа про стягнення аліментів на дітей і не подала його для примусового виконання до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів). 
Позивач заперечує проти твердження відповідачки у відзиві, що інша сім`я та інша дитина є головною причиною через яку він просить звільнити його від заборгованості по аліментам. Вказує, що позивач не ставить питання про зменшення розміру аліментів через наявність іншої сім`ї та іншої дитини, у зв`язку з чим посилання відповідача на Постанову Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №565/2071/19 не стосується предмету позову і не заслуговує на увагу. 
Вказала, що відповідачка жодним чином не спростовує твердження позивача про домовленість між ними щодо утримання дітей та не заперечує щодо вказаних у позові обставин її проживання з дітьми у квартирі, яка належить сім`ї позивача, реєстрації її з дітьми місця проживання у будинку батьків позивача, фактичного утримання нею дочки та перебування сина на утриманні позивача (а.с.48-50).

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2022 року у вказаній справі у задоволенні позову про звільнення від сплати заборгованості за аліментами за період з 08 липня 2014 року по 01 квітня 2021 року у розмірі 126 776,19 грн було відмовлено. 

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що застосування ч.3 ст.197 СК України у подібних правовідносинах було предметом розгляду Верховного Суду. Зокрема, відповідно до постанови Верховного Суду від 18 грудня 2020 року у справі № 523/1374/18 частина третя статті 197 СК України, на яку посилався позивач, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки на час подання позову вказана правова норма втратила чинність. Схожий за змістом правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 610/3468/16-ц. Відтак, суд першої інстанції зазначив, що частина третя статті 197 СК України на час подання позову втратила свою чинність, відтак відсутні підстави застосовувати вказану норму до правовідносин, що виникли в період з 08 липня 2014 року по 04 жовтня 2016 року, а тому суд вважав, що у задоволенні позову в цій частині з вказаних підстав слід відмовити.
       Також суд виходив з того, що позивач не надав доказів на підтвердження вказаних ним обставин, зокрема наявності домовленості між ним та відповідачкою щодо утримання дітей та добровільного виконання рішення суду, а саме надання ним матеріальної допомоги на утримання дітей в розмірі, визначеному рішенням суду. 
       Також суд виходив з того, що факт реєстрації відповідачки разом з дітьми в будинку, що належить на праві приватної власності батьку позивача, та тимчасове проживання в квартирі, що належить позивачу та його батькам на праві приватної власності не є підставою для звільнення від аліментних зобов`язань щодо утримання дітей.
       Крім того, суд дав належну оцінку показам свідків ОСОБА_3 (неповнолітнього сина сторін) та ОСОБА_8 (матері позивача). 

На вказане судове рішення адвокатом Дем`яненко Любов`ю Петрівною, діючою від імені ОСОБА_1 , подана 17 березня 2023 року апеляційна скарга, в якій ставиться питання про його скасування й ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі. При цьому вона послалась на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Зокрема, зазначила, що суд не прийняв до уваги того, що ні він, ні його представник не повідомлялися про час розгляду справи, а присутність його представника в судовому засіданні 01.12.2022 року була випадковою і суд розгляну справу, навіть незважаючи на сигнал повітряної тривоги, за його (позивача) відсутності, незважаючи на прохання представника на допиті його (позивача) та свідка ОСОБА_7 . 
Також вказала, що суд неправильно тлумачив пояснення свідка ОСОБА_1 (неповнолітнього сина сторін), який пояснив, що позивач (батько) надавав йому кошти в розмірі 500-1000 грн, в той час, як мати давала йому по 8-10 грн.
Також зазначила, що суд не врахував пояснення свідка ОСОБА_8 (матері позивача), яка підтвердила домовленість сторін про сплату аліментів в тисячу гривень, які позивач надавав відповідачці добровільно та які перестав давати, коли зрозумів, що гроші не йдуть на дітей. Вказаний свідок також підтвердила домовленість сторін про утримання кожним з них по дитині (позивач – сина, відповідачка – дочку).
Також вказала, що суд безпідставно не визнав істотною обставиною факт реєстрації відповідачки з дітьми в належному батькам позивача будинку та факт їхнього проживання протягом 7 років в квартирі, належній сім`ї позивача. Адже є загальновідомим фактом те, що найм 2-кімнатної квартири значно перевищує призначений судом розмір аліментів на 2 дітей щомісячно у розмірі 1000 грн.
Також зазначила, що суд не прийняв до уваги й постійну роботу позивача з 2016 року по 2021 рік в ТОВ "Свердловина" на посаді помічника бурового майстра, адже він мав таким чином можливість без особливого напруження сплачувати аліменти на дітей по 500 грн щомісячно. 
Також вказала, що судом не було враховано й того, що заборгованість по аліментах є штучною, адже відповідачка протягом 7 років не зверталась до виконавчої служби за примусовим виконанням рішення суду про стягнення аліментів. Про це вказав і Рівненський апеляційний суд у постанові від 20.01.2022 року у справі № 569/18729/21 за скаргою позивача на постанову головного державного виконавця виконавчої служби. Зазначила, що відповідачка не заперечила та не спростувала твердження позивача про домовленість сторін щодо утримання дітей.
Також зазначила, що є неправомірною відмова суду у застосуванні ч.3 ст.197 СК України в редакції, чинній до 04.10.2016 року, оскільки нова редакція погіршила становище позивача. При цьому вказала, що посилання суду на правову позицію Верховного Суду у справах № 523/1374/18 та № 610/3468/16-ц є некоректним, оскільки вказані висновки стосувались звільнення особи від заборгованості зі сплати аліментів на підставі вказаної норми після втрати її чинності.
Крім того, вказала, що при розгляді цієї справи судом були порушені основні засади цивільного судочинства, передбачені ч.1 ст.2 ЦПК України.

У своєму відзиві адвокат Панчелюга Катерина Миколаївна, діюча від імені відповідачки ОСОБА_2 , просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Справу було призначено до апеляційного розгляду на 11.04.2023 року об 11-30 годині, однак сторони, які були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися та про причини неявки не повідомили. Натомість в розгляді справи в суді апеляційної інстанції брали участь та надавали пояснення представники сторін. У зв`язку з цим апеляційний суд вважає причину неявки в судове засідання вказаних осіб неповажною, вважає, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка вказаних осіб не перешкоджає розгляду справи, а тому ухвалив розглянути справу за їх відсутності.
       Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав. 

Фактичні обставини, встановлені судом

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 жовтня 2014 року в справі №569/10665/14-ц позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів було задоволено. Було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 04 вересня 2004 року Улашанівською сільською радою Славутського району Хмельницької області, запис № 2. Малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишено на проживання з матір`ю. Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн на кожну дитину щомісячно, починаючи з 08 липня 2014 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с.7). 

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 04 квітня 2021 року державним виконавцем Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Рогозіним Б.С. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №569/10665/14-ц, виданого 05 березня 2021 року Рівненським міським судом Рівненської області, про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн на кожну дитину щомісячно починаючи з 08 липня 2014 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с.15).

Як слідує з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 10 серпня 2021 року № 12234, проведеного головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Карпюк В.В., у позивача ОСОБА_1 за період з 08 липня 2014 року по 01 серпня 2021 року наявна заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 126 776,19 грн (а.с.16-17).

Відповідно до квитанції від 09 вересня 2021 року ОСОБА_1 сплатив аліменти в розмірі 2 000 грн (а.с.22).

Як слідує з свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, позивач ОСОБА_1 01 червня 2019 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_9 , про що складено відповідний актовий запис № 746. Прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка – ОСОБА_10 ; дружини – ОСОБА_10 (а.с.18).

ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_5 , батьками якої є позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (а.с.19).

Відповідно до довідки № 2339 від 06 вересня 2021 року, виданої КП "Рівненський обласний центр психічного здоров`я населення" РОР, ОСОБА_7 , сестра медична стаціонару згідно наказу № 28-в від 01 серпня 2019 року знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 28 серпня 2019 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.20).

Згідно трудової книжки НОМЕР_3 позивач ОСОБА_1 з 15 лютого 2016 року був прийнятий на роботу в ТОВ "Свердловина" на посаду помічника машиніста бурової установки, а 12 липня 2021 року звільнений з роботи згідно ст.38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.12-13).

Також, з довідки про реєстрацію місця проживання особи від 17 серпня 2021 року № 43122, виданої Управлінням забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, вбачається, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.6).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 29 січня 2001 року, виданого Управлінням житлового господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_11 та членам його сім`ї ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_12 (а.с.9).

Із Свідоцтва про право власності на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_11 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.8).

Згідно будинкової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку АДРЕСА_2 , відповідачка ОСОБА_2 та діти ОСОБА_3 , ОСОБА_2 з 27 квітня 2011 року зареєстрували своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.11).

Свідок ОСОБА_3 , який є сином сторін, в судовому засіданні показав, що з жовтня 2014 року він проживав по АДРЕСА_4 , а з квітня 2021 проживає по АДРЕСА_2 . З серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року проживав з батьком. З 2014 року батько або його батьки надавали фінансову допомогу, вони їздили на море, в ліс, в Карпати, в табір на Волині. Йому особисто кошти в якості аліментів батько не давав. Зі слів батька йому відомо, що у них з матір`ю була домовленість щодо утримання дітей. Батько давав кишенькові гроші, гроші на новорічні свята. В період з жовтня 2014 року по серпень 2021 року баба здебільшого купувала одяг, тато був на заробітках.

Свідок ОСОБА_8 , яка є матір`ю позивача, в судовому засіданні показала, що позивач з відповідачем розійшлися, проте вони підтримували відносини, відповідачка з дітьми проживала в їхній квартирі, вони за все платили. У позивача з відповідачкою була домовленість про сплату аліментів в тисячу гривень і позивач давав ці кошти відповідачці. Потім вони зрозуміли, що гроші не йдуть на дітей, і позивач перестав давати гроші. Коли відповідачка вийшла заміж, то ще рік вона жила в їхній квартирі. Син ОСОБА_13 почав конфліктувати з чоловіком відповідачки і переїхав жити до батька в серпні 2021 року. Вказала, що в спірний період утримував дітей позивач і вони допомагали йому, бо в нього була друга сім`я, а в дружини була невисока заробітна плата.

       Нормативно-правове обґрунтування 
Відповідно до ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права. 

Згідно з ч.1 ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

За змістом ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. 

Відповідно до ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Згідно з ч.2 ст.197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Частину 3 ст.197 СК України, яка передбачала право суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред`явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти, виключено Законом України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VI, що набув чинності 05 жовтня 2016 року.

Відповідно до роз`яснення, викладеного у п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених статтею 197 СК України умов – повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.

Позиція суду апеляційної інстанції

Як правильно зазначив суд першої інстанції, частина третя статті 197 СК України на час подання позову втратила свою чинність, відтак відсутні підстави застосовувати вказану норму до правовідносин. Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 18 грудня 2020 року у справі № 523/1374/18.

Також суд обґрунтовано виходив з того, що позивач не надав доказів на підтвердження вказаних ним обставин, зокрема наявності домовленості між ним та відповідачкою щодо утримання дітей та добровільного виконання рішення суду. 

Також суд підставно врахував те, що факт реєстрації відповідачки разом з дітьми в будинку, що належить на праві приватної власності батьку позивача, та тимчасове проживання в квартирі, що належить позивачу та його батькам на праві приватної власності, не є підставою для звільнення від аліментних зобов`язань щодо утримання дітей.

Встановивши зазначене, суд обґрунтовано відмовив в позові.

Таким чином, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, не підтверджені належними доказами і висновки суду не спростовують.
Зокрема, не можуть бути прийняті до уваги посилання скаржника на те, що суд безпідставно не визнав істотною обставиною факт реєстрації відповідачки з дітьми в належному батькам позивача будинку та факт їхнього проживання протягом 7 років в квартирі, належній сім`ї позивача.
При цьому апеляційний суд виходить з того, що, як правильно зазначив суд першої інстанції, вказаний факт не є підставою для звільнення від аліментних зобов`язань щодо утримання дітей.
Також, підлягають відхиленню й посилання скаржника на те, що заборгованість по аліментах є штучною, адже відповідачка протягом 7 років не зверталась до виконавчої служби за примусовим виконанням рішення суду про стягнення аліментів, про що зазначено у постанові Рівненського апеляційного суду від 20.01.2022 року у справі № 569/18729/21 за скаргою позивача на постанову головного державного виконавця виконавчої служби. 
При цьому апеляційний суд враховує те, що вказаною постановою Рівненського апеляційного суду від 20.01.2022 року у справі № 569/18729/21, яка оприлюднена в ЄДРСР, не встановлювались обставини, які впливають на правильність вирішення питання у цій справі. Вказаною постановою лише зазначено, що заборгованість зі сплати аліментів утворилась з незалежних від позивача у цій справі причин, адже з матеріалами виконавчого провадження боржник ознайомився 17.08.2021 року, після чого 09.09.2021 року сплатив 12 000 грн заборгованості зі сплати аліментів. А тому у тій справі апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу виконавчої служби на ухвалу Рівненського міського суду від 30.09.2021 року, якою було визнано неправомірною постанову про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України. 
Таким чином, як вважає апеляційний суд, боржник (позивач) має погасити заборгованість по аліментах, що утворилася внаслідок невиконання відповідного рішення суду, адже підстави для звільнення позивача від такої сплати у справі не встановлені.
Відносно посилань скаржника на те, що відповідачка не заперечила та не спростувала твердження позивача про домовленість сторін щодо утримання дітей, то у своєму відзиві відповідачка вказувала, що позивачем не доведено того, що заборгованість зі сплати аліментів виникла із незалежних від волі позивача причин, а також не доведено, що позивач надавав кошти на утримання дітей, тобто по суті відповідачка заперечувала проти позову з вказаної підстави (наявності нібито домовленості сторін щодо утримання дітей). 
Також слід залишити поза увагою й посилання скаржника на неправомірність відмови суду у застосуванні ч.3 ст.197 СК України в редакції, чинній до 04.10.2016 року.
При цьому суд апеляційної інстанції враховує те, що, як правильно зазначив суд першої інстанції, частина третя статті 197 СК України, на яку посилався позивач, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки на час подання позову вказана правова норма втратила чинність. Такий правовий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 18 грудня 2020 року у справі № 523/1374/18.
Також не можуть бути прийняті до уваги посилання скаржника на розгляд справи за відсутності позивача (за присутності його представника), на наявність постійної роботи у позивача з 2016 року по 2021 рік (в ТОВ "Свердловина" на посаді помічника бурового майстра), оскільки вказане не містить в собі підстав для скасування правильного по суті рішення.
Також підлягають відхиленню й посилання на неврахування пояснення свідка ОСОБА_1 (неповнолітнього сина сторін) та свідка ОСОБА_8 (матері позивача). При цьому апеляційний суд враховує те, що суд першої інстанції показанням вказаних осіб дав належну оцінку. 
Крім того, як такі, що не підтверджуються належними доказами, слід залишити поза увагою суду посилання скаржника на порушення судом першої інстанції основних засад цивільного судочинства, передбачених ч.1 ст.2 ЦПК України, при розгляді цієї справи. 

Висновки суду апеляційної інстанції
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України це є підставою для того, щоб апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Керуючись ст.ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Дем`яненко Любові Петрівни, діючої від імені ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

       Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2022 року залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Дата складення повного тексту постанови – 12 квітня 2023 року.

Головуючий                                         Майданік В.В.

Судді:                                                                 Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.