ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2023 року	Львів	Справа № 380/15013/22 пров. № А/857/3234/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
судді-доповідача -	Шевчук С. М.	
суддів -	Обрізка І. М.	
         	Шинкар Т.І. 	
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Національної академії Державної прикордонної служби України ім. Б.Хмельницького на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 січня 2023 року (рішення ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у м. Львові судом у складі головуючого судді Кузана Р.І., дата складення повного тексту рішення суду не зазначена) у справі № 380/15013/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до   Національної академії Державної прикордонної служби України ім. Богдана Хмельницького  про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд – 
ВСТАНОВИВ:
        І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
ОСОБА_1 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Національної академії Державної прикордонної служби України ім. Богдана Хмельницького, в якому просив:
стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на його користь 47 292,24 (сорок сім тисяч двісті дев`яносто дві) гривень 24 коп. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнення. 
Рішенням  Львівського окружного адміністративного суду від 20 січня 2023 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Національної академії державної прикордонної служби України ім. Богдана Хмельницького на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.07.2021 до 24.01.2022 включно у розмірі 47218 (сорок сім тисяч двісті вісімнадцять) гривень 30 копійок.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач  звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги  вказує, що судове рішення прийнято з неповним з`ясуванням обставин справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
На підтвердження доводів апеляційної скарги  вказує, що обов`язковою умовою виплати середнього заробітку за весь час затримки при звільненні, є сам факт звільнення працівника, а в даному випадку звільнення позивача не відбулося, він продовжує проходити військову службу. Дана обставина унеможливлює застосування до спірних правовідносин вимог статтей 116, 117 КЗпП. Також, апелянт вказує на невірне зазначення судом першої інстанції періоду стягнення грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, відповідно до частини 4  статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі  КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Про розгляд апеляційної  скарги відповідач та позивач повідомлені шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду  через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані  автоматизованої системи  документообігу суду. 
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що,  оскільки  відповідачем було проведено фактичний розрахунок з позивачем в частині виплати індексації грошового забезпечення не у строк, встановлений положеннями ст.116 КЗпП України, відтак позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.
При цьому, суд першої інстанції з урахуванням принципу співмірності, з урахуванням розміру недоплаченої суми та істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, дійшов висновку, що сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки, становить 47218,30 грн.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно з витягом з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 18.12.2014 № 381-ос майор ОСОБА_1 , заступник коменданта оперативно-бойової прикордонної комендатури « ІНФОРМАЦІЯ_3 », з 06 грудня 2014 року вважається таким, що приступив до виконання службових обов`язків.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 01.07.2015 № 289-ос ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 02.07.2015.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 04.07.2015 № 287-ОС ОСОБА_1 зарахованого у списки особового складу управління на всі види забезпечення по Південному регіональному управлінню з 03.07.2015.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 29.07.2015 № 325-ОС виключено зі списків особового складу управління та знято з усіх видів забезпечення по Південному регіональному управлінню з 02.08.2015.
Наказом ректора Національної академії Державної прикордонної служби України ім. Б.Хмельницького від 01.08.2015 № 433-ос ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу Національної академії з 01.08.2015.
Наказом ректора Національної академії Державної прикордонної служби України ім. Б.Хмельницького від 27.05.2017 № 335-ос ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу Національної академії та всіх видів забезпечення з 30.06.2017 (а.с. 8).
З поданих відповідачами у відповідь на адвокатські запити представника позивача довідок про суми нарахованої індексації та особистих карток грошового забезпечення ОСОБА_1 встановлено:
- за період з січня 2015 року по червень 2015 року відповідач-1 нарахував позивачу індексацію у розмірі 1412,87 грн, визначивши «базовими» місяцями березень 2014 року та вересень 2014 року (а.с. 23);
- за період з 03.07.2015 по 02.08.2015 відповідач-2 нарахував позивачу індексацію у розмірі 1232,62 грн, визначивши «базовий» місяць вересень 2014 року (а.с. 26);
- за період з вересня 2015 року по травень 2017 року відповідач-3 нарахував індексацію грошового забезпечення у розмірі 2924,95 грн, визначивши «базовими» місяцями вересень 2014 року та жовтень 2015 року (а.с. 21 зворот).
Згідно з примітками до довідок про суми нарахованої індексації індексація грошового забезпечення в сумі 2029,18 грн за січень-липень 2015 року виплачена позивачу Національною академією ДПСУ в листопаді 2015 року (а.с. 21 зворот), за серпень 2015 року виплачена в грудні 2015 року (а.с. 26).
Вказані обставини встановлено рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.01.2022 у справі №380/12209/21, яке набрало законної сили, відтак такі відповідно до положень ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.01.2022 у справі №380/12209/21 позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії   задоволено частково. Визнано протиправними дії Національної академії Державної прикордонної служби України ім. Богдана Хмельницького щодо нарахування ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 року по травень 2017 року із застосуванням «базових» місяців вересень 2014 року, жовтень 2015 року. Визнано протиправною бездіяльність Національної академії Державної прикордонної служби України ім. Богдана Хмельницького щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 року по травень 2017 року. Зобов`язано Національну академію Державної прикордонної служби України ім. Богдана Хмельницького перерахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з січня 2016 року по травень 2017 року із застосуванням базового місяця січня 2008 року, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004.
На виконання вказаного рішення відповідач 29.09.2022 виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення у розмірі 47248,93 грн, що підтверджується копією виписки.
Оскільки  відповідачем було проведено фактичний розрахунок з позивачем в частині виплати індексації грошового забезпечення не у строк, встановлений положеннями ст.116 КЗпП України, позивач звернувся з цим позовом до суду.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Як встановлено судом, та не заперечується учасниками справи, що відповідачем не було проведено з позивачем під час виключення зі списків особового складу остаточний розрахунок, не виплачено в повному обсязі індексацію грошового забезпечення, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.
Як вбачається із матеріалів справи, позивачу було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення в розмірі 47248,93 грн лише 29.09.2022.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.
Разом з тим, даними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.
За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Закріплені у статтях116,117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Отож обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум (серед яких одноразова грошова допомога при звільненні, компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, індексація грошового забезпечення, компенсація за належні до видачі предмети речового майна) при звільненні, передбачений у статті 117 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.05.2020 у справі №810/451/17 зауважила, що за змістом ч. 1ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції, виключення позивача зі списку особового складу Національної академії відбулося без проведення остаточного з ним розрахунку.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України № 100 від 08.02.1995 року.
Колегією суддів ураховано, що сторонами не заперечується застосована судом першої інстанції методика визначення істотності частки та проведений за цією методикою розрахунок середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку, а відтак у вказаній частині рішення суду доводами апеляційної скарги не охоплюється.
Щодо доводів апелянта про те, що відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин вимог статтей 116, 117 КЗпП, оскільки позивач продовжує проходити військову службу, то колегія суддів вказує на наступне.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби вважається: день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації.
Відповідно до ч.3 ст.24 Закону, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Як встановлено судом вище, Наказом ректора Національної академії Державної прикордонної служби України ім. Б.Хмельницького від 01.08.2015 № 433-ос ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу Національної академії з 01.08.2015.
Наказом ректора Національної академії Державної прикордонної служби України ім. Б.Хмельницького від 27.05.2017 № 335-ос ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу Національної академії та всіх видів забезпечення з 30.06.2017 (а.с. 8).
Враховуючи те, що позивач 30.06.2017 виключений зі списків особового складу Національної академії та всіх видів забезпечення, відтак, відповідно до ст.24  Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» він вважається таким, що закінчив проходження військової служби у вказаному навчальному закладі. Будь-яких інших доказів щодо продовження позивачем проходження військової служби відповідачем не наведено і такі у матеріалах справи відсутні.
Відтак, наявні підстави для застосування до спірних правовідносин вимог статтей 116, 117 КЗпП.
Щодо невірного зазначення судом першої інстанції у резолютивній частині періоду стягнення грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, то вказане питання може бути вирішене в порядку ст.253 КАС України. При цьому, як вбачається із змісту оскаржуваного рішення, судом першої інстанції вірно вказано період затримки розрахунку при звільненні.
Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції вважає вірними висновки суду першої інстанції щодо  наявності правових підстав для часткового задоволення названого адміністративного позову.
Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини” передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі “Серявін та інші проти України” від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.
Доводи апеляційної скарги, в силу викладеного вище,  висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до  ст.139 КАС України, судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,                                    
                                                   П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Національної академії Державної прикордонної служби України ім. Б.Хмельницького залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 січня 2023 року у справі №380/15013/22 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Т. І. Шинкар