Номер провадження: 22-ц/813/3065/23 
Справа № 523/9588/19
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого          Сегеди С.М.,
суддів:          Громіка Р.Д.,
                                 Драгомерецького М.М.,
за участі секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Сільницького Ігоря Володимировича на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Малиновського О.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог - Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Лутченко А.А., про визнання заповіту недійсним, 

                                        встановив: 

20.06.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус  ОМНО Лутченко А.А., та змінивши позовні вимоги, просив визнати недійсним заповіт від 31.08.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Турківського нотаріального округу Львівської області Комарницькою О.Й., реєстровий номер 1082 (т.1, а.с.1-6,114-115).
Позовні вимоги були мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з 281/2000 частини кв. АДРЕСА_1 . Позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та дізнався, що під час життя ОСОБА_3 склала заповіт від 31.08.2018 року за умовами якого, на випадок своєї смерті заповідала все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося своїй сестрі ОСОБА_2 . На думку позивача такий заповіт є недійсним, так як був підписаний не ОСОБА_3 , оскільки вона з липня 2018 року і до моменту смерті була паралізована, що фізично унеможливлювало складання та підписання нею заповіту. Наведені обставини стали підставою для звернення до суду.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 були залишені без задоволення (т.2, а.с.136-138).
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Сільницький І.В. ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2022 року, та просить ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.145-147).

Вирішуючи питання про слухання справи в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, а позивач та відповідач через своїх представників: адвоката Смирнова А.І. - в інтересах ОСОБА_2 , та адвоката Сільницького І.В. - в інтересах ОСОБА_1 (т.2, а.с. 190, 194-195, 204).
Також апеляційний суд враховує заяву Приватного нотаріуса ОМНО Лутченко А.А. від 06.03.2023 року, яка просила дану справу розглядати за її відсутності (т.2. а.с.202).

Колегія суддів зазначає, що у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Таким чином, розгляд даної справи здійснений 22.03.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення складений 03.04.2023 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 
Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше ніж пів року (т.2, а.с.167), колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Так, 21.03.2023 року від представника ОСОБА_1 – адвоката Сільницького І.В. надійшло клопотання про відкладення судового засідання на підставі того, що представник бажає особисто приймати участь у судовому засіданні (т.2, а.с.212-213), яке задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Одеський апеляційний суд працює в режимі воєнного стану, розглядає справи за розкладом та обробляє поштову кореспонденцію кожного дня.
Крім того, розпорядженням голови Одеського апеляційного суду №1 від 02.03.2022 в Одеському апеляційному суді запроваджено особливий режим роботи суду в умовах воєнного стану, відповідно до якого робота суду апеляційної інстанції здійснюється шляхом здійснення розгляду термінових справ, зокрема, пов`язаних із питаннями обороноздатності держави, забезпеченням режиму воєнного стану, мобілізації, розглядом клопотань щодо негласних слідчих (розшукових) дій та оперативно-розшукових заходів та інших питань, які потребують термінового вирішення, а також тимчасово (на час воєнного стану) обмежено допуск в приміщення суду осіб, які не є учасниками судових засідань.

Разом із тим, зазначеним розпорядженням, з огляду на обмеження подання учасниками провадження заяв про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або небезпеку для життя, розгляд в тому числі справ про адміністративні правопорушення дозволено продовжити без участі учасників провадження в приміщенні Одеського апеляційного суду або в режимі відеоконференції.

Дане розпорядження розміщено на сайті Судової влади Одеського апеляційного суду.

Водночас, вищезгаданим розпорядженням рекомендовано учасникам судового провадження утриматися від відвідування приміщення суду та подавати заяви про проведення судових засідань в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Оскільки представник ОСОБА_1 – адвокат Сільницький І.В. був заздалегідь сповіщений про дату, місце і час проведення судового засідання (т.2, а.с.204), ніщо не перешкоджало йому прийняти участь в розгляді справи в режимі відеоконференції, як того вимагає ст. 212 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Так відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що пред`явлені позовні вимоги про визнання заповіту недійсним, є безпідставними та недоведеними.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується суд апеляційної інстанції, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 11.03.2019 року (т.1, а.с.12).

Відповідно до статей 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Факт родинного зв`язку між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 06.07.1973 року (т.1, а.с.13).
Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, яка складається з 281/2000 частини кв. АДРЕСА_1 .

Так, ст.ст. 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261–1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої–п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ст.ст. 1233-1235 ЦК України).
За приписами ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251–1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Згідно зі статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Як вбачається із матеріалів справи, 07 серпня 2018 року ОСОБА_4 при житті склала заповіт, яким заповіла все її майно, яке буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, а також все те, що буде належати їй на день смерті та що згідно із законодавством буде належати їй на день її смерті та може бути успадкованим, у повному обсязі, без будь-яких винятків, своїй сестрі ОСОБА_2 (т.1, а.с.93).
Заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Турківського нотаріального округу Львівської області Комарницькою О.Й., реєстровий номер 1082, в присутності свідків: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Заповіт був записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_3 , до його підписання прочитаний ОСОБА_3 вголос у присутності свідків, і власноруч підписаний нею особисто у присутності нотаріуса. У зв`язку із похилим віком та станом здоров`я ОСОБА_3 заповіт посвідчений на виклик за адресою: АДРЕСА_2 .
У заповіті також міститься абзац, у якому зазначено, що «ЗАПОВІТ ПРОЧИТАНО МНОЮ ВГОЛОС, ВІДПОВІДАЄ МОЇЙ ВОЛІ», після чого стоїть підпис заповідача і свідків (т.1, а.с.93).
Таким чином, заповіт до підписання прочитаний уголос ОСОБА_3 і власноручно підписаний нею, свідками, у присутності нотаріуса, якою перевірена дієздатність ззаповідача. 

Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доводи ОСОБА_1 про те, що вищевказаний заповіт є недійсним, оскільки він був підписаний не ОСОБА_3 через те, що вона з липня 2018 року і до моменту смерті була паралізована, що фізично унеможливлювало складання та підписання нею заповіту, нічим не доведені та не підтверджені.
Крім того, без наведення відповідних доказів (висновку експерта тощо) суд позбавлений можливості дійти висновку про нездатність спадкодавця ОСОБА_3 , внаслідок її хвороби, власноруч підписати текст заповіту від 31.08.2018 року.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою встановлення факту не підписання або спростування такого факту, за клопотанням представника позивача судом неодноразово призначалась посмертна судово-почеркознавча експертиза (т.1, а.с.189, 252), яка була залишена експертом без виконання внаслідок недостатності вільних зразків підпису та почерку ОСОБА_3 (т.1, а.с.216-218, т.2, а.с.1-2). При цьому, судом були задоволені всі клопотання позивача та витребувані оригінали документів з підписом та почерком ОСОБА_3 , які надані експерту для дослідження. Після останнього повернення ухвали суду про призначення експертизи без виконання, з підстав зазначених вище, позивачем додаткові клопотання про забезпечення проведення експертизи до суду не заявлялись.
Отже, обставина не підписання заповіту від 31.08.2018р. позивачем і заявником апеляційної скарги ОСОБА_3 з боку останнього не доведена.

Згідно із вимогами ст. 203 ЦК України, для чинності правочину, зміст самого правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1, 3-6 ст. 203 цього кодексу.
Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.
Однак, як було вказано вище, позивачем не надано суду доказів того, що волевиявлення заповідача не відповідало її волі.

Також, слід зазначити, що відповідно до ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Вищенаведені обставини свідчать про те, що порядок складання оспорюваного заповіту від 31.08.2018 року відповідає вищевказаним вимогам законодавства.

Крім того, стосовно клопотання представника ОСОБА_1 до Одеського апеляційного суду про встановлення місцезнаходження історії хвороби ОСОБА_1 , яка надійшла на запит до Суворовського районного суду м. Одеси (т.2, а.с.208-209), апеляційний суд вважає за необхідне у його задоволенні відмовити, як заявленого безпідставно, оскільки в матеріалах справи в Одеському апеляційному суді історія хвороби ОСОБА_3 відсутня. Із наданої від Одеської міської ради відповіді на адвокатський запит представника ОСОБА_1 – адвоката Сільницького Ф.В., вбачається, що 17.09.2019 року Суворовський районний суд м. Одеси отримав її, про що свідчить відбиток штампу суду, і станом на 16.02.2023 року на їх адресу вона не поверталась (т.2, а.с.210, 211).
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що історія хвороби померлої ОСОБА_3 із Суворовського районного суду м. Одеси до Одеського апеляційного суду не надходила.

Стосовно доводів представника ОСОБА_1 – адвоката Сільницького І.В. про те, що ОСОБА_1 не був повідомлений у суді першої інстанції про розгляд справи, то вони не заслуговують на увагу, виходячи з таких підстав.
Як вбачається із матеріалів справи, в суді першої інстанції ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_7 , який діяв на підставі ордеру серії ОД№303417, подав вищевказану позовну заяву, надавав клопотання по справі, сповіщався про розгляд справи належним чином (т.1, а.с.1-10, 44, 46, 60, 99…).
Крім того, як вже зазначалось раніше, під час розгляду справи в суді першої інстанції, а потім при перегляді ухвали про залишення позову без розгляду в суді апеляційної інстанції, від імені ОСОБА_1 діяли представники (т.1, а.с.28, т.2, а.с.62, 101-102).
Що стосується повідомлення ОСОБА_1 про час і місце судового засідання, в якому було ухвалене оскаржуване судове рішення, то колегія суддів зазначає, що позивач ОСОБА_1 особисто був повідомлений про час і місце судового засідання через СМС за телефоном, номер якого його представник вказав в клопотанні від 08.02.2022 року про відкладення судового засідання: 0965801247 (т.2, а.с.113, 134), однак в судове засідання, призначене на 14.04.2022 року, на 14.00 год. не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, що підтверджується відповідною довідкою суду (т.2, а.с.135).
Саме в цей день і час було ухвалено оскаржуване судове рішення, повний текст якого був виготовлений 19 квітня 2022 року.
Із викладеного, слід дійти висновку про те, що позивач ОСОБА_1 був обізнаним про розгляд даної справи в суді першої інстанції за його позовом завчасно і належним чином.
При цьому слід зазначити, що позивач як сторона, яка задіяна в судовому розгляді, зобов`язана з розумним інтервалом часу сам цікавитися провадженням у його справі, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
В Україні дії система публікації відомостей про час та місце розгляду справи в мережі Інтернет на сайті Судова влада і позивач мав усі можливості на отримання інформації про розгляд його справи.
Отже, позивач повинен цікавитись ходом справи та результатами окремих судових засідань, використовувати засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Крім того, позивач просив на підставі частини першої статті 1257 ЦК України визнати недійсним правочин, для якого законом встановлена нікчемність. Однак, апеляційний суд погоджується, із тим, що поставлена перед судом вимога про визнання недійсним заповіту від 31.08.2018 року не є належним способом захисту права чи інтересу позивача.
Також необхідно зазначити, у що постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги. 
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Сільницького  Ігоря Володимировича залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 19 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 03.04.2023 року. 

Судді Одеського апеляційного суду:                          С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький