Номер провадження: 22-ц/813/4265/23 
Справа № 522/18752/20
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                  Назарової М.В.,
суддів                                         Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря                  Сінько А.І.,
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника  ОСОБА_3 
на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2022 року,
ухваленого Приморським районним судом м. Одеси у складі: судді Домусчі Л.В. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Акціонерне товариство «УкрСиббанк», про поділ спільно нажитого майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – Акціонерне товариство «УкрСиббанк», про визнання майна особистою приватною власністю,

                                               в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що з 18 липня 1997 року перебувала у зареєстрованому з відповідачем ОСОБА_2 шлюбі, який 14 липня 2020 року розірвано. 
Під час перебування у шлюбі сторонами на підставі договору про дольову участь у будівництві від 18.09.2003 придбано квартиру АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з 4-х житлових кімнат жилою площею 113,4 кв.м, загальною площею 209,3 кв.м. Згідно вказаного договору подружжям за квартиру було сплачено 300000 доларів США. 
Квартира була зареєстрована на відповідача ОСОБА_2 . 
Крім того, відповідач є учасником ТОВ «АСТ-Проект» з дольовою участю 15,3% голосів. За довідкою основного учасника ТОВ «Аст-Проект» ОСОБА_4 з дольовою участю 69,70% голосів від 12.09.2018, відповідач в період часу з 2000 по 2008 рік прийняв дольову фінансову участь у роботі ТОВ «Аст-Проект» на суму в еквівалентності 70000 доларів США. 
Вважає, що вищевказане нерухоме майно та розмір грошових коштів у дольовій участі є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу у рівних частках.
На підставі викладеного позивачка просила суд поділити нерухоме майно та грошові кошти, що перебувають у спільній сумісній власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , шляхом:
- виділення в особисту приватну власність ОСОБА_1 частини квартири АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з 4-х житлових кімнат жилою площею 113,4 кв.м, загальною площею 209,3 кв.м;
- стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину розміру дольової фінансової участі у роботі ТОВ «Аст-Проект» на суму в еквіваленті 70000 доларів США, що складає 35000 доларів США, що дорівнює на момент звернення до суду з позовною заявою по курсу НБУ 991760 грн (курс НБУ станом на 26.10.2020 складає 28.336 грн); 
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020, що дорівнює 10510,00 грн; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 28500 грн.
В грудні 2020 року ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа – Акціонерне товариство «УкрСиббанк», про визнання майна особистою приватною власністю, та просив суд визнати його особистою приватною власністю:
- 4 (чотири)-кімнатну квартиру загальною площею 209,3 кв.м, житловою площею 113,4 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;
- розмір дольової фінансової участі (частку у статутному капіталі юридичної особи) ОСОБА_2 в ТОВ «Аст-Проект» в розмірі 0,1% вартість 6284 грн.
Крім того, просив відмовити у задоволенні первісного позову.
В обґрунтування зустрічного позову вказав, що вважає первісні вимоги незаконними та такими, що порушують його право особистої приватної власності на майно, яке було хоч і в період шлюбу, але придбане особисто ним за його власні кошти. Сам договір про пайову участь у будівництві від 18.09.2003 між ним та ТОВ «Домус-Центр ЛТД» та відсутність додаткових угод та договорів про пайову участь з іншими особами свідчить про те, що будівництво спірної квартири здійснювалось виключно за його особисті грошові кошти для подальшого набуття виключно ним самим права власності на вказану квартиру. Вказаний договір не передбачав виконання договору та сплату за нього грошей за квартиру кимось іншим, окрім нього, передачу спірної квартири у власність та отримання правовстановлюючих документів кимось іншим. Договором про пайову участь у будівництві жодним чином не передбачена участь первісного позивача у вказаному договорі та у придбанні спірної квартири. Крім того, у вказаному договорі жодним чином не зазначено, що оплата за договором здійснюється в інтересах подружжя ОСОБА_5 з метою придбання подружжям квартири у власність за спільні кошти подружжя. Щодо права власності на частки у статутному капіталі ТОВ «Аст-Проект» вказав, що не існує ніякої частки його у Товаристві в розмірі 15,3% голосів або 15,3 частки вартістю у валютному еквіваленті 70000 доларів США. Насправді, офіційна інформація з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, яка розміщена в мережі Інтернет свідчить про те, що йому насправді належить частка у розмірі 0.1% вартістю 6284 грн. На момент заявлення вимог про поділ майна подружжя йому належить частка в Товаристві у розмірі 0,1% вартістю 6284 грн, а отже, можливим було б тільки розглянути питання поділу вартості цієї частки, тобто ОСОБА_1 могла б заявити виключно вимогу про отримання вартості частки, тобто 3142 грн, за умови, що ця частка була придбана саме за рахунок спільних коштів подружжя і тільки в тому разі, якщо під час спільного шлюбу сторін вона не надавала згоду на використання спільних коштів для придбання частки у статутному капіталі. Крім того, шлюб між ними було укладено 18.07.1997, в той час, як з офіційної інформації відомо, що саме товариство було створено його засновниками 03.07.1997. Тобто він прийняв участь у створенні Товариства шляхом внесення внесення своєї частки у статутний капітал товариства за 15 днів до укладення шлюбу із ОСОБА_1 . А отже його частка була внесена до Товариства до укладення шлюбу, тобто за його власні особисті кошти.
В поясненнях третьої особи АТ «УкрСиббанк» щодо позову йдеться, що 18.01.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11285750000, 07.04.2008 р. між тими ж сторонами укладено договір про надання споживчого кредиту № 11327684000. Станом на день подання пояснень обидва кредитні договори погашено у повному обсязі. Зобов`язання між ОСОБА_2 та Банком виконано належним чином, кредити виплачено у повному обсязі, отже банк ніяких претензій до позичальника ОСОБА_2 не має. Отже, позовні вимоги ОСОБА_2 жодним чином не впливають на права та інтереси банку, розгляд вказаної справи не створює будь-яких майнових або репутаційних ризиків для банку.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Акціонерне товариство «УкрСиббанк», про поділ спільно нажитого майна подружжя задоволено частково.
Поділено спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 та в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнано за  ОСОБА_1 право власності на:
- 1/2 частки чотирьох кімнатної квартири, заг. пл. 209,3 кв.м, житл. пл. 113,4 кв.м, розташованої за адресою АДРЕСА_2 .
В задоволенні решти вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 4414,20 грн.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – Акціонерне товариство «УкрСиббанк», про визнання майна особистою приватною власністю задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на розмір дольової фінансової участі (частку у статутному капіталі юридичної особи) в ТОВ «Аст-Проект» в розмірі 0,1% вартості 6284 грн.
В задоволенні решти вимог відмовлено. 
Не погодившись з вказаним рішенням суду, відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 в особі свого представника  ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та матеріального права, через недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2022 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову про визнання чотирьох кімнатної квартири, заг. пл. 209,3 кв.м, житл. пл. 113,4 кв.м, розташованої за адресою АДРЕСА_2 особистою приватною власністю ОСОБА_2 і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Акціонерне товариство «УкрСиббанк», і визнати чотирьох кімнатну квартиру, заг. пл. 209,3 кв.м, житл. пл. 113,4 кв.м, розташованої за адресою АДРЕСА_2 , особистою приватною власністю ОСОБА_2 .
Доводами апеляційної скарги є те, що судове засідання для проведення судових дебатів призначалося на 10 жовтня 2022 року о 12.30 год, після чого судових засідань не призначалося, а відповідач та його представник повісток не отримували; судом 21 жовтня 2022 року ухвалене рішення за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису, суд склав і підписав повне судове рішення без його проголошення; в оскаржуваній частині поза увагою суду залишилися підстави зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 , зокрема, що спірну квартиру, хоча і було формально зареєстровано на праві власності за відповідачем ОСОБА_2 під час шлюбу сторін, але фактично було придбано за власні особисті кошти самого відповідача для подальшого набуття виключно ним самим права власності на цю квартиру, про що свідчить зміст Договору про пайову участь у будівництві, який позивач ОСОБА_1 , як і правовстановлюючий документ, хибно тлумачить на свою користь. Зі змісту Договору від 18 вересня 2003 року про пайову участь у будівництві та з відсутності Додаткових угод до нього вбачається, що ніхто інший крім позивача не мав відношення до будівництва і придбання спірної квартири у власність.
Договором жодним чином не була передбачена участь первісного позивача ОСОБА_1 у цьому Договорі та жодним чином не передбачена участь первісного позивача у придбанні цієї спірної квартири; не зазначено в Договорі, що оплата за ним здійснюється в інтересах подружжя ОСОБА_5 з метою придбання подружжям квартири у власність за спільні сумісні кошти; графік платежів наданий первісним позивачем підтверджує, що всі платежі для придбання спірної квартири протягом тривалого часу здійснювались виключно самим відповідачем його власними коштами; після виконання своїх обов`язків учасника за Договором про пайову участь у будівництві від 18 вересня 2003 року, виключно сам відповідач отримав від генерального інвестора ТОВ «Домус -Центр ЛТД» акт б/н приймання - передачі спірної квартири від 18 квітня 2005 року, як особа яка належним чином виконала свої обов`язки за Договором. І особисто самому відповідачу було видано Свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 14 грудня 2005 року та зареєстровано право власності на набуту ним квартиру та особисто відповідачу видано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.01.2006.
Не заперечуючи, що на момент укладення 18 вересня 2003 року Договору про пайову участь у будівництві відповідач мав сплатити 300000 доларів США, відповідачем суду надані належні докази наявності у нього своїх власних особистих грошових коштів в загальному розмірі 338374 долара США: 240000 доларів США позичені ОСОБА_2 у ОСОБА_6 , що підтверджено розписками, + 98374 доларів США за курсом НБУ, отримані відповідачем від продажу особистої нерухомості на підставі біржового Договору купівлі-продажу нерухомого майна № 2003-058Ц від 01 вересня 2003 року, які відповідач в подальшому і використав в подальшому для особистого придбання спірної квартири. До цих коштів відповідача позивачка не мала жодного відношення і не здійснювала жодних дій для набуття відповідачем цих грошей.
Судом не взято до уваги фактичне часткове визнання позивачкою зустрічного позову, оскільки її представником у судовому засіданні 22.03.2022 було заявлено про відсутність сумнівів у справжності оригіналу біржового договору купівлі-продажу нерухомого майна від 13.10.1996, а має виключно сумніви у проведенні його державної реєстрації, що не входить до предмету доказування по справі. Натомість, з наданої відповіді БТІ вбачається відсутність такої реєстрації за відповідачем саме як на об`єкт, про який йдеться у вказаному біржовому договорі, а відповідач не може нести відповідальність за наявність/відсутність такої реєстрації.
Як не спростовано і факт позичання відповідачем грошей для придбання спірної квартири.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
В судовому засіданні представник позивачки адвокат Кліменко В.П. не визнав апеляційну скаргу.
Сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися.
Положеннями ст. 129 Конституції України, ст. 2 ЦПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст. 223, 372 ЦПК України). Явка відповідача обов`язковою не визнавалася.
Колегія суддів відхиляє як необґрунтоване клопотання представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 - адвоката Васильця В.В. від 20 квітня 2023 року про відкладення розгляду справи, яке мотивоване укладенням з останнім 20 квітня 2023 договору про надання правової допомоги по зазначеній справі задля ознайомлення з матеріалами справи.
У справі у якості представника відповідача брав участь адвокат Лашкевич Д.В., за заявою якого розгляд справи, призначений на 21 березня 2023 року об 11-й, відкладався.
Відповідач належно повідомлений про дату, час та місце розгляду справи 31 березня 2023 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 97 т. 3) та, будучи заявником по теперішньому апеляційному провадженню, виклав та обґрунтував свою позицію у заві по суті справи – апеляційній скарзі. Інші заяви по суті справи крім відзиву третьої особи – АТ «Уксиббанк», копія якого 18 січня 2023 року спрямована представнику відповідачу – не подавалися. 
Маючи з 31 березня 2023 року час, лише 20 квітня 2023 року відповідач уклав договір про надання йому правової допомоги з іншим представником, припинивши цього ж дня відносини з адвокатом Лашкевичем Д.В., що не відповідає меті своєчасний розгляд справи з дотриманням прав всіх учасників справи на розгляд їх справи у розумні строки.
Поняття розумний строк є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.
Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.
Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (№51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 року у справі "Красношапка проти України").
Враховуючи те, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, враховуючи відсутність поважних причин неявки представника відповідача у судове засідання, в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи слід відмовити.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню. 
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що сторони перебували у шлюбі з 18 липня 1997 року, про що Приморським Відділом реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління юстиції 18 липня 1997 року в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 694 (а.с. 8 т. 1).
Шлюб розірвано 14 липня 2020 року, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , видане Приморським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 14.07.2020 (а.с. 9 том 1).
За відомостями безкоштовного запиту з Єдиного державного реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_2 зареєстрований 22 лютого 1994 року як фізична особа-підприємець (а.с. 21 том 1).
Відповідно до договору про дольову участь у будівництві, укладеного між Спільним україно-фінським підприємством в особі товариства з обмеженою відповідальністю «Домус-Центр» ЛТД та ОСОБА_2 , без зазначення конкретної дати укладання, за п. 1.1 договір укладено з метою забезпечення будівництва житлового комплексу по АДРЕСА_3 (а.с. 28-30 том 1). 
Згідно свідоцтва про право власності, виданого 14 грудня 2005року виконавчим комітетом Одеської міської ради, об`єкт, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_2 на праві приватної власності та в цілому складається з чотирьох жилих кімнат житловою площею 113,4 кв.м, загальною площею 209,3 кв.м, яка відображена у технічному паспорті від 25.11.2005 Свідоцтво видане на підставі: договору про дольову участь у будівництві від 18.09.2003, акту прийому-передачі квартири (а.с. 23-24 том 1).
За витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9558431 від 12.01.2006, квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрована згідно чинного законодавства за ОСОБА_2 (а.с. 22 том 1).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №229537734 від 17.10.2020, згідно пошуку за адресою: АДРЕСА_2 наявний запис про обтяження: заборона на нерухоме майно, зареєстроване 18.01.2008 за іпотечним договором (а.с. 25-27 том 1).
Задовольняючи частково первісний позов ОСОБА_1 , здійснюючи поділ спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_5 та в порядку поділу майна визнаючи за ОСОБА_1 право власності на чотирьохкімнатної квартири заг. пл. 209,3 кв.м, житл. пл. 113,4 кв.м, розташованої за адресою АДРЕСА_2 , суд виходив із презумпції спільної сумісності майна подружжя, придбаного в період шлюбу, яку відповідачем ОСОБА_2 не спростовано.
Часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю на розмір дольової фінансової участі в ТОВ «Аст-Прроект» в розмірі 0,1% вартості 6284 грн суд мотивував придбанням такого до укладення шлюбу сторін.
Відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання чотирьох кімнатної квартири, заг. пл. 209,3 кв.м, житл. пл. 113,4 кв.м, розташованої за адресою АДРЕСА_2 , особистою приватною власністю ОСОБА_2 , суд обґрунтував недоведеністю таких позовних вимог відповідачем.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Предметом апеляційного перегляду справи є рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання чотирьох кімнатної квартири, заг. пл. 209,3 кв.м, житл. пл. 113,4 кв.м, розташованої за адресою АДРЕСА_2 особистою приватною власністю ОСОБА_2 та вимога заявника про скасування рішення в цій частині та ухвалення нового рішення про задоволення позову.
Переглядаючи рішення суду в наведеній частині за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Щодо доводів апеляційної скарги стосовно дати ухвалення оскаржуваного рішення, його не проголошення тощо.
У постанові Об`єднаної Палати Касаційного Цивільного Суду Верховного Суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 зроблено висновок, що датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
З урахуванням розумності положення ч. 5 ст. 268 ЦПК України слід розуміти так: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати в резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте в разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не збігатимуться, це не є порушенням прав сторін.
З матеріалів справи вбачається, що справу призначено на 10 жовтня 2022 року о 12.30 год, про що сторона відповідача повідомлена завчасно під розписку (а.с. 189 т. 2), та 10 жовтня 2022 року до судового засідання відповідач та його представники не прибули. Від представника відповідача ОСОБА_3 через підсистему Електронний суд надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке суд як необґрунтоване відхилив, що мотивував у своєму рішенні та розглянув справу за відсутності учасників справи, і з посиланням на вимоги ст. 268 ЦПК України визначив дату складення повного тексту рішення 21 жовтня 2022 року.
Вказане ґрунтується на вимогах закону та цілком узгоджується з наведеними висновками ОП КЦС Верховного Суду про застосування відповідної норми процесуального права.
Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.
Щодо суті апеляційної скарги про помилковість висновків суду про відмову у задоволенні зустрічного позову відповідача про визнання спірної квартири його особистою приватною власністю.
Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.
Крім того, згідно із частиною першою статті 17 Закону «Про власність», який був чинним на час укладання договору про дольову участь у будівництві спірної квартири, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Частиною 2 статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.
За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 29, розглядаючи спори, пов`язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю, тощо.
Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі статті 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (стаття 28 КпШС).
Відповідно до частини першої статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них. Такі ж положення закріплені у статті 57 СК України.
Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються (пункт 1 частини першої статті 264 ЦПК України).
У мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення (пункти 1 і 2 частини четвертої статті 265 ЦПК України.
Так, судом встановлено, визнається сторонами та ніким по справі не оспорюється, що під час перебування сторін у шлюбі між Спільним україно-фінським підприємством в особі товариства з обмеженою відповідальністю «Домус-Центр» ЛТД як Генеральним інвестором та ОСОБА_2 як Учасником у м. Одеса укладено договір про дольову участь в будівництві, відповідно до п. 1.1., 1.2. якого цей договір укладено з метою забезпечення будівництва житлового комплексу по АДРЕСА_3 , предметом Договору є дольова участь в будівництві одного з житлових будинків житлового комплексу, а саме – шестиповерхового 30-квартирного будинку (флігель «3»), на умовах, що визначаються Договором (а.с. 28-30 том 1). 
За п. 1.4. договору, учасник фінансує будівництво 4 кімнатної квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 230 кв.м, на ІІІ поверсі житлового будинку, вказаного в п. 1.2 вказаного договору.
Згідно п. 2.1. договору, загальна вартість робіт з будівництва квартири, вказаної в п. 1.4. вказаного договору, встановлюється за договором на момент платежу. 
По теперішній справі сторони визнають, що вказаний договір укладено 18 вересня 2003 року і що ціна вказаного договору складала 300000 доларів США.
Згідно п. 2.3. Договору оплата робіт у вигляді грошових коштів проводиться виключно в національній валюті України як шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Генерального інвестора, так і шляхом внесення готівкових коштів до каси останнього.
Згідно п. 5.1. після виплати учасником у повному обсязі суми, вказаної в п. 2.1. Договору та не пізніше двох місяців з моменту введення житлового будинку, вказаного в п. 1.2. до експлуатації, Генеральний інвестор в порядку, передбаченому діючим законодавством, за власний рахунок оформлює та передає учаснику свідоцтво, що підтверджує право власності останнього на квартиру, вказану в п. 1.4. Договору.
Відповідач ОСОБА_2 зареєстрував за собою право власності на квартиру 14 грудня 2005 року на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2 , виданого 14 грудня 2005 року виконавчим комітетом Одеської міської ради, про що свідчить Витяг № 9558431 від 12 січня 2006 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий Комунальним підприємством «Одеське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» (а.с. 22 т. 1).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №229537734 від 17.10.2020 р., згідно пошуку за адресою: АДРЕСА_2 наявні записи про обтяження вказаного майна, власник ОСОБА_2 : заборона на нерухоме майно, зареєстровані 18.01.2008 та 07.04.2008 за іпотечними договорами , іпотекодержатель Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» (а.с. 25-27 т. 1).
Також судом встановлено, що ОСОБА_2 укладав кредитні договори, в забезпечення яких укладалися договори іпотеки, копії яких надано АТ «УкрСиббанк».
На аркушах справи 92-108 том 1 містяться копії укладених у 2008 році кредитних договорів та іпотечний договір між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , зокрема:
- Договір про надання споживчого кредиту №11285750000 від 18.01.2008, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредитні кошти в іноземній валюті в розмірі 300 тисяч доларів США, що дорівнювало еквіваленту 1515000,00 грн, строком повернення не пізніше 18.01.2018 (а.с. 92-95 т. 1);
- Договір про надання споживчого кредиту №11327684000 від 07.04.2008, за яким ОСОБА_2 отримав кредитні кошти в іноземній валюті в розмірі 300 тисяч доларів США, що дорівнювало еквіваленту 1515000,00 грн, строком повернення не пізніше 09.04.2018 (а.с. 96-103 т. 1);
- Договір іпотеки від 18.01.2008 (а.с. 104- т. 1) та договір іпотеки від 07.04.2008 (а.с. 105 т. 1).
Згідно п. 1.1. предметом іпотеки є квартира за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно п.1.4. вказаних договорів предмет іпотеки передано в іпотеку за письмовою нотаріально посвідченою заявою-згодою дружини іпотекодавця ОСОБА_1 .
З пояснень АТ «УкрСиббанк» від грудня 2020 року вбачається, що станом на день подання пояснень обидва кредитні договори погашено у повному обсязі.
Виходячи з аналізу наданого сторонами Договору про дольову участь в будівництві, п. 2.1. якого прямо передбачена можливість оформлення та передача Генеральним інвестором Учаснику свідоцтва про право власності на квартиру лише після виплати Учасником у повному обсязі суми, вказаної в п. 2.1., яку сторони по теперішній справі Москалики визначили як 300000 доларів США, а відповідач ОСОБА_2 зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру 14 грудня 2005 року, то вказане свідчить про проведення повного розрахунку з Генеральним інвестором станом на вказану дату.
Судом вірно не взято до уваги як неналежні докази відповідача про те, що він позичав особисто для себе і виключно в своїх інтересах гроші у своєї сестри ОСОБА_6 у розмірі 240000 доларів США для придбання спірної квартири.
Відповідач в порушення вимог ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України про обов`язок подавати докази разом із першою заявою по суті справи в зустрічній позовній заяві про визнання спірної квартири особистою приватною власністю від 02.12.2020 не повідомляв суд про обставини займу у ОСОБА_6 240000 доларів для придбання квартири, хоча саме це є предметом доказування по справі (а.с. 67-73 т. 1).
Заява ОСОБА_6 про позичання 10 вересня 2003 року своєму брату ОСОБА_2 240000 доларів США сформована та завірена нотаріально лише 14 квітня 2021 року та надана відповідачем суду 16 квітня 2021 року (а.с. 151 т. 1).
Зміст розписки про позичання вказаною особою відповідачу 240000 доларів США 10 вересня 2003 року не узгоджується із наданими відповідачем 29 червня 2021 року суду розписками, виданими ним на ім`я ОСОБА_6 про зайом для придбання власного житла в новобудові в АДРЕСА_3 коштів: 10.09.2003 – 65000 доларів США, 14.10.2004 - 70000 доларів США, 27.12.2004 - 20000 доларів США, 16.08.2005 - 15000 доларів США, 20.09.2005 - 15000 доларів США, 16.11.2005 - 5000 доларів США, 19.02.2006 - 5000 доларів США.
Крім того, остання розписка датована 19.02.2006, у той час, коли право власності на спірну квартиру ОСОБА_2 вже було набуте.
Як вірно не взято судом як доказ вкладення в придбання спірної квартири власних коштів від продажу набутого ним до шлюбу нерухомого майна згідно договору купівлі-продажу від 01.08.2003,  укладеного на Одеській товарній біржі «Вітязь» між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , за яким останній купив у ОСОБА_2 нежитлові приміщення салону та магазину в будинку під АДРЕСА_5 , загальною площею 371,4 кв.м. За п. 2 договору, продаж здійснений з торгів за 524340 грн, які отримані продавцем до підписання вказаного договору (а.с. 142 том 1), що станом на час укладення угоди за офіційним курсом НБУ становило 98374 долари США.
З огляду на визначену статтею 204 ЦК України презумпцію правочину, колегія суддів вважає помилковими висновки суду про недоведеність факту продажу нежитлового приміщення ОСОБА_2 за вказаним біржовим договором, проте таке не призвело до неправильного вирішення спору, оскільки належних доказів вкладення грошей від такого продажу саме в придбання спірної квартири відповідачем суду не надано.
Враховуючи статус відповідача як фізичної особа-підприємця з 22 лютого 1994 року, значний розрив у часі - більше місяця - між відчуженням ним нежитлової нерухомості та укладенням Договору про дольову участь у будівництві спірної квартири, відсутністю доказів інвестування саме цих грошей в будівництво спірної квартири, наданий відповідачем доказ не є достатнім на обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 .
Таким чином, враховуючи те, що відповідачем під час розгляду справи не надано доказів того, що вартість квартири у повному обсязі ним було сплачено хоча і в шлюбі, але за власні особисті кошти, тобто він не спростував презумпцію спільності майна подружжя, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між колишнім подружжям, і, як наслідок, про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання такої квартири його особистою приватною власністю.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до змісту зустрічної позовної заяви, необґрунтованості якої судом дана вірна оцінка.
Посилання заявника на те, що зміст Договору про пайову участь у будівництві та відсутність додаткових угод до нього свідчать про те, що ніхто інший крім позивача не мав відношення до будівництва і придбання спірної квартири у власність, не заслуговують на увагу, оскільки вказаний Договір не виключає спільність сумісного майна подружжя на набуте майна внаслідок укладення його укладення.
Як помилковим є і посилання заявника про відсутність у Договорі вказівки про укладення його в інтересах сім`ї ОСОБА_2 .
Колегією суддів враховуються наявні в матеріалах справи докази використання спірної квартири саме в інтересах сім`ї ОСОБА_2 , з паспорту позивачки вбачається її реєстрації у квартирі, як не оспорює відповідач і реєстрацію в ній двох дітей сторін та використання спірної квартири саме в інтересах родини.
Не спростовує спільність сумісність спірної квартири як майна подружжя і оформлення права власності на квартиру лише на ОСОБА_2 , оскільки таке в період шлюбу не спростовує правового режиму майна як майна подружжя.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції  правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду в оскаржуваній частині, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки вірно оцінених судом доказів.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в наведеній частині - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника  ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2022 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови – 28 квітня 2023 року.

Головуючий                                                                       М.В. Назарова

Судді:                                                                                В.В. Кострицький

                                                                       Ю.П. Лозко