КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                   
справа № 756/15180/21                                                   Головуючий у 1 інстанції: Ткач М.М.
провадження № 22-ц/824/4788/2023                                      Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
26 травня 2023 року                                                                                               м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Кулікової С.В, Сушко Л.П.,
розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 11 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «Ю.Ес.Ай», Моторного (транспортного) страхового бюро України, про відшкодування шкоди, -
 
в с т а н о в и в :
 
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 25.05.2021 року о 09:20 год. по вул. Богатирській, 1а, в м. Києві, ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом Honda CR-V, реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснив зіткнення з автомобілем Mitsubishi Pajero Wagon, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .
Вказував, що постановою Оболонського районного суду м. Києва від 01.07.2021 року у справі №756/9102/21 ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Цивільна відповідальність транспортного засобу Honda CR-V, реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована в ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» на підставі Полісу №ЕР/201155421 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, франшиза по полісу становить 0,00 грн., ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну - 130 000 грн.
Зазначав, що 28.05.2021 року ОСОБА_1 звернувся до ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» із заявою про виплату страхового відшкодування та надав всі необхідні документи, передбачені ст.35 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». На підставі заяви ОСОБА_1 , ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» зареєструвало страхову справу №21.201155421-3806.
Також вказував, що 02.08.2021 року ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» втратило статус члена МТСБУ, про що свідчить оголошення на офіційній інтернет-сторінці МТСБУ. Оскільки ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» протягом 90 днів не виплатило страхове відшкодування позивачу, то у зв`язку з цим позивач був змушений звернутись до Національного банку України на дії страховика.
28.09.2021 року за результатом розгляду скарги позивача, НБУ листом за вихідним  №14-0004/90356 повідомило, що за результатами розгляду наданих документів по страховій справі встановлено, що страховиком було прийнято рішення щодо виплати на користь ОСОБА_1 страхового відшкодування в розмірі 44 289 грн 12 коп., в документах наданих страховиком, відсутні документи стосовно проведеної оцінки, експертизи пошкодженого майна та відсутня інформація про досягнення згоди між страховиком та ОСОБА_1 про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування без проведення оцінки, експертизи пошкодженого майна. Крім того, відсутні документи, які підтверджують виплату страхового відшкодування; рекомендовано звернутись за відшкодуванням шкоди безпосередньо до винуватця ДТП.
З метою визначення розміру завданого збитку, ОСОБА_1 звернувся до суб`єкта оціночної діяльності із заявою про проведення автотоварознавчого дослідження. Згідно звіту №2652 про оцінку КТЗ суб`єктом оціночної діяльності було встановлено, що вартість відновлювального ремонту КТЗ Mitsubishi Pajero Wagon, реєстраційний номер НОМЕР_3 , становить 127927,33 грн., вартість матеріального збитку завданого власнику КТЗ Mitsubishi Pajero Wagon, реєстраційний номер НОМЕР_3 , з врахуванням зносу запчастин становить 64769,52 грн.
Оскільки позивач не має достатніх грошових коштів для самостійного ремонту автомобіля Mitsubishi Pajero Wagon, реєстраційний номер НОМЕР_3 , то останній звернувся до МТСБУ із заявою про здійснення регламентної виплати, однак жодної відповіді від МТСБУ за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 не надходило. Позивач зазначав, що МТСБУ є гарантом виконання зобов`язань членів МТСБУ перед потерпілими особами згідно чинного законодавства, фактичне припинення діяльності ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.», невиконання зобов`язань перед потерпілою особою.
Вважав, що найбільш ефективним способом захисту прав позивача з відшкодування завданої матеріальної шкоди є солідарне стягнення відшкодування в сумі 64769,52 грн з ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» та МТСБУ.
Щодо обґрунтування позовних вимог до ОСОБА_2 позивач зазначав, що ОСОБА_2 зобов`язаний відшкодувати позивачу вартість ремонту автомобіля у сумі 63157,81 грн., що становить різницю від вартості ремонту без врахування зносу та матеріального збитку, та моральну шкоду, пов`язану з пошкодженням автомобіля, яку оцінює у розмірі 3000,00 грн.
З огляду на наведене, позивач просив стягнути солідарно з ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» та МТСБУ страхове відшкодування у розмір 64769,52 грн., а також стягнути з ОСОБА_2 витрати на відновлювальний ремонт автомобіля у розмірі 63157,81 грн. та моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн.
Представник МТСБУ подав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, в якому просив позов в частині вимог до МТСБУ залишити без задоволення. 
Зазначав, серед іншого, що позовні вимоги позивача до МТСБУ є безпідставними, незаконними та необґрунтованим. 
Представник МТСБУ посилався на те, що вимоги позивача полягають у тому, що останній має на меті стягнути розмір страхового відшкодування за пошкодження майна, а саме, транспортного засобу Mitsubishi Pajero Wagon, реєстраційний номер НОМЕР_2 , в ДТП, що мала місце 25.05.2021 року. 
Вважає, що в ДТП з участю транспортного засобу позивача має нести відповідальність саме винна особа в ДТП. 
Щодо вимог до ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.», представник МТСБУ вказав, що відповідно до чинного законодавства, саме ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» взяло на себе відповідальність, в межах ліміту за полісом по відшкодуванню шкоди, завданої позивачу в ДТП винною особою. Дане відшкодування шкоди має бути здійснене ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» шляхом виплати страхового відшкодування. Посилання позивача на те, що ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» не здійснює страхового відшкодування, є безпідставними, оскільки відсутні докази визнання банкрутом та закінченням ліквідаційної процедури ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.».
Щодо вимог позивача до МТСБУ зазначив, що одним із основних завдань МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (п.39.2.1.). 
Відповідно до абз.2 п.22.1 ст.22 цього ж Закону, у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Тому МТСБУ у разі наявності на те підстав, може здійснювати виключно регламентні виплати, а не страхові відшкодування, оскільки не є страховою компанією. 
Також представник зазначав про вичерпний перелік підстав для проведення виплат МТСБУ, який зазначено у ст.41 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тому згідно вказаної статті відсутні підстави для виплати МТСБУ позивачу в даному випадку. Між цим, представник МТСБУ посилається на те, що сторона позивача взагалі не посилається на жодну статтю чинного законодавства, яка б зобов`язувала МТСБУ здійснити виплату на користь позивача в цьому випадку. 
Зазначав, що ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» втратило членство в МТСБУ, але позбавлення членства в МТСБУ не звільняє дану страхову компанію нести зобов`язання за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 11 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай», МТСБУ про відшкодування шкоди задоволено частково.
Стягнуто з ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 44 289 гривень 12 копійок та витрати по сплаті судового збору у розмірі 447 гривень 64 копійки.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1500 гривень 00 копійок та витрати по сплаті судового збору у розмірі 14 гривень 84 копійки.
У решті заявлених позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог та ухвалення нового, яким стягнути солідарно з ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» та МТСБУ на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в сумі 64 769,52 гривень, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 63 157,81 гривень відшкодування витрат на відновлювальний ремонт автомобіля та 3 000 гривень завданої моральної шкоди у зв`язку із пошкодженням майна позивача.
В обґрунтування вимог скарги зазначає, що суд першої інстанції визначив розмір збитку, який підлягає стягненню з ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» на підставі листа Національного банку України від 28.09.2021 року за вихідним №14-0004/90356 та не досліджував висновок експертизи, на підставі якої ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» встановило розмір збитку, завданого автомобілю Mitsubishi Paiero Wagon, реєстраційний номер НОМЕР_3 . Також суд не навів обгрунтування відхилення звіту ФОП ОСОБА_3 № 2652 про оцінку КТЗ, наданого позивачем.
Крім того, ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» не надало до суду першої інстанції звіт про оцінку розміру збитку, завданого автомобілю Mitsubishi Pajero Wagon, реєстраційний номер НОМЕР_3 , тобто вказаний документ взагалі не досліджувався судом безпосередньо в судовому засіданні, та суд не вправі був обґрунтовувати розмір збитку виключно листом НБУ від 28.09.2021 за вихфдним №14-0004/90356, який не заміняє собою оцінку збитку.
Згідно звіту №2652 про оцінку КТЗ суб`єктом оціночної діяльності було встановлено, що вартість відновлювального ремонту КТЗ Mitsubishi Pajero Wagon, реєстраційний номер НОМЕР_3 становить 127 927,33 гривень, а вартість матеріального збитку завданого власнику КТЗ Mitsubishi Pajero Wagon, реєстраційний номер НОМЕР_3 з врахуванням зносу запчастин становить 64 769,52 гривень.
Отже, звіт №2652 про оцінку КТЗ є єдиним належним доказом розміру завданого збитку КТЗ Mitsubishi Pajero Wagon, реєстраційний номер НОМЕР_3 та не був спростований іншими відповідачами у цивільній справі.
Вважає, що суд першої інстанції необгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , який повинен компенсувати різницю між вартістю відновлювального ремонту автомобіля Mitsubishi Paiero Wagon, реєстраційний номер НОМЕР_3 та страховою виплатою з врахуванням зносу запчастин.
Право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні.
Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Потерпіла особа вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст. 1194 ЦК України підстав.
            Згідно з п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року, при визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду і якості, виправити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі, застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди.
Системний аналіз п.32.7 ч.1 ст.32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.22, абз. 3 п. 3 ч. 1 ст. 988, ст. ст. 1166, 1187, 1194 ЦК України. пунктів 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України № 1335/5/1159 від 24 липня 2009 року, дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування, розрахованого згідно з вимогами ст.29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком - а саме вирахування зносу запчастин, то в такому разі майнова шкода у вигляді зносу запчастин транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку.
Тобто, винуватець повинен відшкодувати вартість відновлювального ремонту транспортного засобу, тоді як страхова компанія покриває лише розмір матеріального збитку.  
Таким чином, ОСОБА_2 зобов`язаний відшкодувати позивачу вартість ремонту автомобіля в сумі: 127 927,33 гривень (вартість ремонту без врахування зносу) - 64 769,52 гривень (матеріальний збиток = розмір страхового відшкодування, що враховує знос запчастин ) = 63 157,81 гривень.
Суд першої інстанції не надав належної оцінки п.3.1.2 Положення про визначення розміру та порядку використання додаткових гарантійних внесків до централізованого страхового резервного Фонду захисту потерпілих.
Згідно зі ст.39.2.1 положення основними завданнями МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом. 
Відповідно до ст.43.1.2 Закону для забезпечення виконання зобов`язань членів МТСБУ перед страхувальниками і потерпілими при ньому створюються такі централізовані страхові резервні фонди: фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах (фонд захисту потерпілих), призначений для здійснення розрахунків з потерпілими у випадках, передбачених цим Законом. За ст.43.2.1 Закону джерелами формування централізованих страхових резервних фондів є: базовий та додаткові гарантійні внески у розмірі, визначеному МТСБУ. Згідно з п.3.1.2 Положення про визначення розміру та порядку використання додаткових гарантійних внесків до централізованого страхового резервного Фонду захисту потерпілих (далі - «Положення») напрямками використання коштів додаткових гарантійних внесків ДГВ є: здійснення страхових виплат за укладеними страховиком договорами внутрішнього страхування у випадку виходу або виключення страховика з членів МТСБУ, ДО визнання такого страховика банкрутом. Згідно з п. 3.3 Положення використання коштів ДГВ у випадках, передбачених в п.3.1.2, здійснюється відповідно до Порядку повернення гарантійних внесків страховиків до фонду захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах шляхом врегулювання страхових випадків.
Таким чином, МТСБУ самостійно самостійно передбачило у своїх внутрішніх положеннях можливість використання коштів Фонду захисту потерпілих для врегулювання страхових випадків у випадку виходу або виключення страховика з членів МТСБУ до визнання такого страховика банкрутом.
Отже, саме бездіяльність МТСБУ позбавляє позивача права на отримання компенсації завданої шкоди за рахунок спеціально зібраних для цього додаткових гарантійних внесків страховиків до централізованого страхового резервного Фонду захисту потерпілих.
Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що компенсацію моральної шкоди в 1500 гривень, яку присудив суд першої інстанції, є замалою і не відповідає триваючому характеру та глибині душевних страждань, адже внаслідок ДТП 25 травня 2021 року ОСОБА_2 завдав значних збитків, позбавив позивача та його родину засобу пересування. Тривалий час ОСОБА_1 змушений самостійно вирішувати негативні наслідки протиправних дій ОСОБА_2 , звертатись до страховика винуватця, скаржитись в НБУ, звертатись до суду за захистом порушеного права. Вказані дії постійно, протягом більше ніж року, емоційно виснажують позивача. 
Також, позивач постійно відчуває дискомфорт та незручності у зв`язку із вимушеною необхідністю користування громадським транспортом, що докорінно змінило звичний для нього ритм життя.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Головатюк В.В. - представник ОСОБА_2 просить залишити рішення Оболонського районного суду від 11 лютого 2022 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення. 
Зазначає, що апелянт в частині претензій до ОСОБА_2 посилається на необхідність стягнення з останнього вартості ремонту пошкодженого автомобіля Mitsubishi Pajero Wagon, реєстраційний номер НОМЕР_3 , у розмірі 63 157,81 грн.
Цивільна відповідальність транспортного засобу Honda CR-V під керуванням ОСОБА_2 була застрахована в ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» на підставі полісу №EР/201155421 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, франшиза по полісу становить 0,00 грн., ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну - 130 000 грн.
Згідно зі ст.1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до п.п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди жипю, здоров?ю, майну третьої особи.
Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність яких застрахована за договором обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов?язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.
Вважає, що в даному випадку, жодної підстави для звернення до ОСОБА_2 , про стягнення з останнього шкоди спричиненою ДТП, немає, так як цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована в ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» на підставі полісу №EР/201155421. Крім того, даний поліс містить нулеву франшизу.
Зазначає, що ст.28, 29 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транопортної пригоди майну потерпілого, це шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди. 
При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до роз?яснень, наведених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодувані збитків).
За ч.ч.1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв?язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст.22 ЦК України, оскільки ч.1 визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв?язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередно, а не опосередковано, пов?язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв?язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
При цьому, такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
У постанові Верхоного суду від 25 березня 2019 року у цивільній справі №591/3152/16-ц, зазначено, що факт проведення відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля та проведення позивачем оплати за його проведення підтверджується актом виконаних робіт та квитанцією про сплату грошових коштів.
 При цьому в постанові від 30 жовтня 2019 року в справі №753/19288/14-ц Верховний Суд також зазначив, що «…у разі здійснення відновлювального ремонту пошкодженої речі розмір збитків визначається як реальна вартість матеріалів і робіт, затрачених на її відновлення у майбутньому. При цьому особою, яка має право на відшкодування збитків у разі проведення відновлювального ремонту, є саме та особа, що понесла відповідні витрати».
Відповідно до ч.5. ст.177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких грунтуються позовні вимоги.
Тому, в даному випадку висновки Оболонського районного суду міста Києва щодо відмови позивачу в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача витрат на відновлювальний ремонт транспортного засобу відповідають нормам процесуального права та з такими висновками погоджується сторона відповідача.
Зазначає, що судом першої інстанції правильно визначено розмір завданої у розмірі 
1 500 гривень враховуючи, що згідно п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз?яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння ії заподіювача, наявність причинного зв?язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з?ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Отже, наявність шкоди ще не породжує обов?язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб?єкта такої відповідальності. 
Вказує, що враховуючи наслідки ДТП та пояснення представника позивача щодо моральної шкоди, вважає, що вимога позивача про стягнення більшої суми моральної шкоди з відповідача ніж тої, що визначена рішенням суду першої інстанції не підлягає до задоволення, оскільки матеріали справи не містять будь-яких належних доказів того, що позивач отримав моральну шкоду в розмірі заявлених позовних вимог.
Отже, враховуючи вищевикладене, підсумовуючи встановлені судом першої і станції обставини та дослідивши подані позивачем докази, сторона відовідача Мухіна О.П. вважає, що в межах розгляду судової справи в суді першої інстанції суд повно та об?ективно встановив всі обставини справи, прийняв рішення за нявними в матеріалах справи доказами, яких виявилось недостатньо.
Враховуючи вищевикладене, вважає, що рішення Оболонського районного суду 
м. Києва від 11 лютого 2022 року законне та обгрунтоване, грунтується на повному і всебічному досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Відповідно до вимог ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно з  ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України  суд апеляційної  інстанції переглядає  справу за  наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність  і обґрунтованість  рішення суду  першої інстанції в межах доводів та  вимог апеляційної  скарги.  Суд апеляційної  інстанції досліджує  докази,  що стосуються  фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції вважав обґрунтованими та доведеними вимоги позивача у частині стягнення з ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» виплати страхового відшкодування в розмірі 44289,12 грн та дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» на користь позивача 44289,12 грн. суми невиплаченого страхового відшкодування, а у решті заявлених вимог вважав за необхідне відмовити.
Також зазначав, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження понесення позивачем витрат на здійснення фактичного відновлювального ремонту автомобіля Mitsubishi Pajero Wagon, реєстраційний номер НОМЕР_3 , і їх розміру, а звіт про оцінку не підтверджує вартість затрачених на відновлювальний ремонт коштів, тобто як вартість реально витрачених матеріалів і проведених робіт.
Стосовно стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача моральної шкоди у розмірі 3 000 грн, суд зазначав, що з боку неправомірних дій відповідача ОСОБА_2 , що встановлено постановою Оболонським районним судом м. Києва від 01.07.2021 року, позивач дійсно зазнав моральних страждань, яку суд визначив в розмірі 1 500 гривень. та яку вважав за необхідне стягнути на користь позивача. 
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Судом встановлено, що власником транспортного засобу Mitsubishi Pajero Wagon, реєстраційний номер НОМЕР_3 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 є ОСОБА_1 
25.05.2021 року о 09:20 водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом марки Honda CR-V, реєстраційний номер НОМЕР_1 по вул. Богатирській, 1а у м. Києві, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з транспортним засобом Mitsubishi Pajero Wagon, реєстраційний номер НОМЕР_3 , внаслідок чого автомобіль Mitsubishi Pajero Wagon, реєстраційний номер НОМЕР_3 , від удару відкинуло у транспортний засіб Renault Trafic, реєстраційний номер НОМЕР_5 , що рухався попереду, чим порушив вимоги пунктів 13.1. та 2.3.б) Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ст.124 КУпАП.
Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 01.07.2021 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Постанова набрала законної сили 12.07.2021 року.
Згідно з ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративні правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Оскільки вказана вище постанова суду є чинною і має по цій справі преюдиційне значення, вказані обставини стосовно вини ОСОБА_2 у вказаному ДТП, відповідно до вказаної норми ч. 6 ст.82 ЦПК України, не підлягають повторному доведенню.
Встановлено, що на момент ДТП, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.».
Згідно з полісом ОСЦПВВНТЗ №201155421 ОСОБА_2 , виданого ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.», вбачається забезпечення ТЗ Honda CR-V, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Позивач звернувся до ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 25.05.2021 року та заявою про страхове відшкодування, надав всі необхідні документи для прийняття страховою компанією рішення та виплати страхового відшкодування.
Також встановлено, що з метою визначення розміру завданого збитку ОСОБА_1 звернувся до суб`єкта оціночної діяльності із заявою на проведення авто товарознавчого дослідження.
17.08.2021 року за замовленням позивача ФОП « ОСОБА_3 » було складено звіт №2652 про оцінку КТЗ Mitsubishi Pajero Wagon, реєстраційний номер НОМЕР_3 , відповідно до якого вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Mitsubishi Pajero Wagon, реєстраційний номер НОМЕР_3 , в результаті його пошкодження при ДТП складає 127927,33 грн, а вартість матеріального збитку - 64769,52 грн.
Встановлено, що оскільки ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» протягом строку передбаченого ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не виплатило страхове відшкодування позивачу, останній звернувся зі скаргою до Національного банку України на дії страховика - ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.».
Як вбачається із відповіді Національного банку України від 28.09.2021 року за вихідним №14-0004/90356. наданої ОСОБА_1 , з метою з`ясувань питань, про які йдеться у скарзі, Національним банком України було надіслано до страхової компанії відповідний запит, у відповідь на який страховик надав лист із роз`ясненнями та копіями страхової справи. Зазначається, що відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна. 
Враховуючи вищезазначене, страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування на підставі проведеної оцінки, експертизи або за наявності згоди із заявником про розмір страхового відшкодування. За результатами розгляду наданих документів по страховій справі встановлено, що страховиком було прийнято рішення щодо виплати на користь ОСОБА_1 страхового відшкодування у розмірі 44289,12 грн. При цьому, НБУ у відповіді зазначено, що у документах, наданих страховиком, відсутні документи стосовно проведеної оцінки, експертизи пошкодженого майна та відсутня інформація про досягнення згоди між страховиком та ОСОБА_1 про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування без проведення оцінки, експертизи пошкодженого майна, а також відсутні документи, які підтверджують виплату страхового відшкодування у повному обсязі.  
Спір між сторонами виник з приводу не виплати ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» позивачу, як потерпілому від ДТП, страхового відшкодування в порядку ст.22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки цивільно-правова відповідальність винної особи була застрахована у відповідача. З огляду на зазначене, позивач враховуючи те, що МТСБУ є гарантом виконання зобов`язань членів МТСБУ перед потерпілими особами, фактичне припинення діяльності ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.», не виконання страховиком зобов`язань перед потерпілою особою, позивачем заявлено вимогу щодо солідарного стягнення страхового відшкодування у розмірі 64769,52 грн. з ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» та МТСБУ.
Згідно зі ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
За загальним правилом обов`язок відшкодувати завдану шкоду джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела.
Володілець джерела підвищеної небезпеки може бути звільнений судом від відповідальності у двох випадках: якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого.
У першому випадку слід довести: наявність обставин непереборної сили; її надзвичайний характер; неможливість попередити за даних умов; причинний зв`язок між даною обставиною і завданою шкодою. У даному випадку ризик невідшкодування шкоди покладається на самого потерпілого.
Разом з тим, метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до положень частини першої статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик або МТСБУ відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Таким чином, законом встановлено порядок відшкодування шкоди у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.
Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
За положеннями статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
За ст.29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Згідно з п.34.1 ст.34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.
Відповідно до п.36.1 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
За положеннями п.36.2 ст.36 Закону страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування, зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).
Згідно з вимогами п.36.4. ст.36 зазначеного вище Закону виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування).
Суд першої інстанції зазначав, що матеріалами справи доведений факт про прийняття ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» рішення про виплату позивачу розміру страхового відшкодування в сумі 44289,12 грн, проте, відомості про проведення виплати страхового відшкодування позивачу матеріали справи не містять та відповідачем відповідних доказів не надано.
Також, суд зазначав, що відповідно до вимог ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Якщо потерпілий звернувся до страховика, при цьому, страхового відшкодування недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
Крім того, згідно зі ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (ОСЦПВВНТЗ) у разі недостатності коштів та майна страховика-учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договорами ОСЦПВВНТЗ, шкоду постраждалим відшкодовує МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих на умовах, визначених чинним законодавством.
Отже, законодавець поклав обов`язок з відшкодування шкоди за страховика, який не може виконати свої зобов`язання, на МТСБУ тільки у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований.
Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, запис про рішення засновників (учасників) ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» щодо припинення, визнання банкрутом та/або ліквідації юридичної особи відсутній.
За частинами 1, 5 статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Згідно зі ст.110 ЦК України юридична особа ліквідується, зокрема, за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами.
Підпунктом 20.3 ст. 20 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом.
Відповідно до п.п.41.1 «ґ» ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
За ст.65 Кодексу України з процедур банкрутства після завершення всіх розрахунків з кредиторами ліквідатор подає до господарського суду звіт та ліквідаційний баланс. Якщо за результатами ліквідаційної процедури після задоволення вимог кредиторів не залишилося майна, господарський суд постановляє ухвалу про ліквідацію юридичної особи - банкрута. Копія цієї ухвали надсилається державному реєстратору для проведення державної реєстрації припинення юридичної особи - банкрута, а також власнику майна. Якщо ліквідатор не виявив майнових активів, що підлягають включенню до складу ліквідаційної маси, він зобов`язаний подати до господарського суду ліквідаційний баланс, який засвідчує відсутність у банкрута майна. Ліквідатор виконує свої повноваження до внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про припинення юридичної особи - банкрута.
Пунктом 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що, оскільки відповідно до ст.3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення ст.1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого ст.33 Закону обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, (МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов`язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди.
Згідно зі ст.37 цього ж Закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; - вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону); невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
Крім того, суд зазначав, що регламентні виплати МТСБУ та врегулювання страхових випадків шляхом повернення гарантійних внесків страховиків до фонду захисту потерпілих від ДТП не є тотожними поняттями та мають різний порядок, умови і розміри їх виплати. У першому випадку порядок, умови і розміри регламентних виплат чітко передбачені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а стосовно врегулювання страхових випадків шляхом повернення гарантійних внесків страховиків застосуванню підлягають положення ст.ст. 43, 51 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зокрема, в частині того, що рішення про використання коштів централізованих страхових резервних фондів відповідно до встановленої мети приймає дирекція МТСБУ відповідно до положення про централізовані страхові резервні фонди МТСБУ, що затверджується президією МТСБУ за погодженням з Координаційною радою МТСБУ. Забороняються будь-які стягнення з централізованих страхових резервних фондів МТСБУ, крім пов`язаних з регламентними виплатами, що проводяться відповідно до цього Закону за рахунок такого фонду. У разі банкрутства страховика або його ліквідації залишки коштів, сплачених ним до централізованих страхових резервних фондів МТСБУ, не можуть бути включені до ліквідаційної маси і залишаються у централізованих страхових резервних фондах МТСБУ. Кошти, сплачені страховиками до централізованих страхових резервних фондів МТСБУ, є коштами страхових резервів з обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів таких страховиків. Гарантійні внески, сплачені страховиком до централізованих страхових резервних фондів МТСБУ, з урахуванням інвестиційного доходу, отриманого від розміщення таких внесків, та з вирахуванням коштів, сплачених МТСБУ, підлягають поверненню страховику за умови, що стосовно нього не здійснюється процедура ліквідації та/або банкрутства. Строк такого повернення з фонду захисту потерпілих становить три роки з дня припинення асоційованого членства страховика в МТСБУ, з фонду страхових гарантій - п`ять років з дня припинення його повного членства в МТСБУ, але не раніше наступного дня після виконання зобов`язань за договорами міжнародного страхування та перестрахування або передачі зобов`язань іншому страховику - повному члену МТСБУ. Отже, наведені органи управління МТСБУ уповноважені визначати конкретні умови, строки та розміри повернення залишку коштів страховика у фондах МТСБУ для врегулювання страхових випадків. При цьому, такі умови, строки та розміри визначаються щодо кожного страховика, щодо якого прийняте відповідне рішення, окремо. Слід також зазначити, що з врахуванням наведених норм Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» прийняття органами управління МТСБУ рішення стосовно врегулювання страхових випадків шляхом повернення гарантійних внесків страховиків є правом, а не обов`язком МТСБУ.
Крім того, згідно зі ст.43 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», заборонене будь-яке стягнення з централізованих страхових резервних фондів МТСБУ, крім пов`язаних з регламентними виплатами, що проводяться відповідно до цього Закону за рахунок такого фонду. Натомість заявлене до стягнення відшкодування станом на час розгляду справи не має належного визначення регламентної виплати, адже відсутні факти визнання страховика банкрутом чи його ліквідації зі з`ясуванням питання достатності чи недостатності у страховика коштів та майна для здійснення страхової виплати.
Отже, оскільки станом на день ухвалення судового рішення ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» не перебуває в процесі припинення та не ліквідована, МТСБУ не може нести відповідальність в порядку, визначеному Законом, а відповідальність з виплати страхового відшкодування позивачу, відповідно до положень п.52.5 ст.52 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», повинна нести ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.».
З огляду на викладене, суд першої інстанції вірно вважав обґрунтованими та доведеними вимоги позивача в частині стягнення з ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» виплати страхового відшкодування у розмірі 44289,12 грн та дійшов вірного висновку про наявність достатніх правових підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» на користь позивача 44289,12 грн. суми невиплаченого страхового відшкодування. Також, суд вірно вважав, що у решті заявлених вимог слід було відмовити.
Крім того, позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 вартість відновлювального ремонту автомобіля у розмірі 63157,81 грн. та моральну шкоду у розмірі 3000 грн.
Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За частинами 1, 2 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п.1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).
Згідно з абз.3 ч.1 ст.988 ЦК України, страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.
Відповідно до ст.1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
За підпунктом 22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.
Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.
При цьому, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
Згідно роз`яснень, наведених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).
Відповідно до частин 1, 2 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст.22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
При цьому, такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
У постанові Верховного суду від 25 березня 2019 року у цивільній справі №591/3152/16-ц, зазначено, що факт проведення відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля та проведення позивачем оплати за його проведення підтверджується актом виконаних робіт та квитанцією про сплату грошових коштів.
При цьому в постанові від 30 жовтня 2019 року в справі №753/19288/14-ц, Верховний Суд також зазначив, що «...у разі здійснення відновлювального ремонту пошкодженої речі розмір збитків визначається як реальна вартість матеріалів і робіт, затрачених на її відновлення, а у разі не проведення ремонту - як вартість матеріалів і робіт, необхідних для її відновлення у майбутньому. При цьому особою, яка має право на відшкодування збитків у разі проведення відновлювального ремонту, є саме та особа, що понесла відповідні витрати».
За ч.5 ст.177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України).
Відповідно до частин 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.
Проте, як вірно зазначено судом першої інстанції, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження понесення позивачем витрат на здійснення фактичного відновлювального ремонту автомобіля Mitsubishi Pajero Wagon, реєстраційний номер НОМЕР_3 , і їх розміру, а звіт про оцінку не підтверджує вартість затрачених на відновлювальний ремонт коштів, тобто як вартість реально витрачених матеріалів і проведених робіт (правова позиція, викладена Верховним Судом у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/19288/14-ц, провадження № 61-9687св18.
Позивач розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, доказів на підтвердження розміру витрат на відновлювальний ремонт і того, що вони понесені саме ним, суду не надав.
Проте, як вірно зазначено судом, відповідно до ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На підставі викладеного та приймаючи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову у частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача витрат на відновлювальний ремонт транспортного засобу у розмірі 63 157,81 грн.
Згідно з ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
За ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При цьому, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, моральна шкода відшкодовується незалежно від наявності вини.
Відповідно до п. 5 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Відповідні обставини встановлюються судом на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі 
№ 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Як зазначено судом, в обґрунтування цієї частини позовних вимог позивач зазначав про те, що моральна шкода полягала у тому, що ОСОБА_2 пошкодив автомобіль, коли у машині знаходилась дружина позивача, яка дуже злякалась несподіваного удару в автомобіль, а також через душевні хвилювання після ДТП, боїться їздити в будь-якому автомобілі. Довелось купувати заспокійливі засоби для дружини та підтримувати її після емоційного виснаження. Позивач зазначає, що змушений тривалий час самостійно збирати кошти на ремонт автомобіля, при цьому жоден із відповідачів не погоджувався добровільно відшкодовувати шкоду, а також неможливість використання пошкодженого майна, порушили звичайний життєвий ритм позивача, що також спричинило психологічний дискомфорт.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Згідно висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі №761/14285/16-ц, участь у ДТП, пошкодження власного майна безумовно негативно вплинуло на моральний стан позивача та призвело до моральних страждань.
Відповідно до практики ЄСПЛ, порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Науменко проти України»).
Визначаючи розмір моральної шкоди судом враховано моральний стан позивача в результаті ДТП, позивач отримав нервовий стрес, що призвело до душевних страждань, керуючись принципом справедливості, виваженості, розумності, і тому суд прийшов до вірного висновку, що з боку неправомірних дій відповідача ОСОБА_2 , що встановлено постановою Оболонським районним судом м. Києва від 01.07.2021 позивач дійсно зазнав моральних страждань, яку суд визначив у розмірі 1 500 гривень та яку вважав за можливе стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача. 
При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. 
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
  п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду м.Києва від 11 лютого 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:                        

Судді: