Постанова
Іменем України
 
28 червня 2023 року
м. Київ
 
справа № 127/1489/21
провадження № 61-8107св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Коломієць Г. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач) Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - виконавчий комітет Вінницької міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу виконавчого комітету Вінницької міської ради на постанову Вінницького апеляційного суду від 20 липня 2022 року у складі колегії суддів: Рибчинського В. П., Голоти Л. О., Оніщука В. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що він є учасником бойових дій та проходить військову службу в Збройних Силах України за контрактом від 28 лютого 2019 року № б/н. Також із 02 вересня 2019 року він бере безпосередню участь в Операції Об`єднаних сил для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії рф у Донецькій та Луганській областях.
У серпні 2020 року він звернувся до виконавчого комітету Вінницької міської ради із заявою про взяття його на квартирний облік за місцем проживання.
В обґрунтування наявності правових підстав для визнання його таким, що потребує поліпшення житлових умов, він посилався на підпункт 1 пункту 13 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР та Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470 (далі - Правила № 470).
У цьому пункті, зокрема, зазначено, що потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни, які проживають в одній кімнаті по дві і більше сім`ї, незалежно від родинних відносин, або особи різної статі, старші за 9 років, крім подружжя (в тому числі якщо займане ними жиле приміщення складається більше як з однієї кімнати).
Листом від 16 жовтня 2020 року № Б-01-80198/01-20 йому повідомлено про те, що рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 01 жовтня 2020 року № 2055 йому відмовлено у взятті на квартирний облік за місцем проживання на підставі підпункту 1 пункту 13 Правил № 470.
ОСОБА_1 вважає, що зазначене рішення виконавчого комітету є протиправним та таким, що прийнято без урахування усіх обставин, що мають істотне значення, зокрема, не враховано, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , також у цій квартирі зареєстрована та проживає його мати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначене свідчить про те, що він підпадає під дію підпункту 7 пункту 13 Правил № 470 та є особою, яка потребує поліпшення житлових умов.
Крім того, при прийнятті оскаржуваного рішення було порушено процедуру розгляду його заяви, оскільки порушено місячний строк розгляду цієї заяви та його не було запрошено на засідання виконавчого комітету Вінницької міської ради, що суперечить пункту 20 Правил № 470.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 , посилаючись на статті 31, 34, 39, 42 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», просив суд визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 01 жовтня 2020 року № 2055 у частині відмови ОСОБА_1 у взятті його на квартирний облік за місцем проживання як особу, яка потребує поліпшення житлових умов; зобов`язати виконавчий комітет Вінницької міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про взяття його на квартирний облік за місцем проживання як особу, яка потребує поліпшення житлових умов.
Справа переглядалася судами неодноразово.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 квітня 2021 року у складі судді Романюк Л. Ф. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не є таким, що потребує поліпшення житлових умов, оскільки встановлено, що квартира АДРЕСА_2 , де він зареєстрований та проживає, складається із двох кімнат, тому він забезпечений житловою площею 15,00 кв. м, у той час, як постановою виконавчого комітету Вінницької обласної ради народних депутатів та президії обласної ради професійних спілок від 10 січня 1985 року № 21 встановлено, що житлові приміщення надаються громадянам не менше рівня забезпеченості житлової площі 6,5 кв. м на кожного члена сім`ї.
Право ОСОБА_1 на участь у процесі прийняття рішення виконавчим комітетом Вінницької міської ради від 01 жовтня 2020 року № 2055 не порушено, оскільки відповідно до пункту 3 розділу 6 Регламенту виконавчих органів Вінницької міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 05 січня 2017 року № 27, визначено, що громадяни, які мають намір брати участь у засіданні виконавчого комітету, зобов`язані подати про це відповідне повідомлення. Разом із тим, позивачем зазначеного здійснено не було.
Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 травня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про компенсацію витрат на правничу допомогу відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні заяви про компенсацію витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції, посилаючись на положення пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, виходив із того, що оскільки у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, тому судові витрати покладаються на нього як позивача.
Постановою Вінницького апеляційного суду від 16 червня 2021 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 квітня 2021 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 травня 2021 року залишено без змін.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що розглядаючи спір, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, надав оцінку доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому оскаржувані рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Постановою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Вінницького апеляційного суду від 16 червня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанову суду касаційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції не навів мотивів відхилення доводів позивача про його право бути взятим на облік за місцем проживання як особи, потребуючої поліпшення житлових умов, у порядку, визначеному підпунктом 7 пункту 13 Правил № 470, обмежившись виключно посиланням на те, що квартира, в якій зареєстрований та проживає позивач, є двокімнатною. 
У свою чергу, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд не перевірив правильності висновку суду, доводів позивача з урахуванням зазначених положень законодавства щодо порушення його прав, не встановив фактичні обставини справи.
Таким чином, суд апеляційної інстанції не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених позовних вимог, не дослідив та не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, що мають значення для правильного вирішення спору.
Постановою Вінницького апеляційного суду від 20 липня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задоволено.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 квітня 2021 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 травня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 01 жовтня 2020 року № 2055 у частині відмови ОСОБА_1 у взятті його на квартирний облік.
Зобов`язано виконавчий комітет Вінницької міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 28 серпня 2020 року про взяття його на квартирний облік.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних Сил України та потребує поліпшення житлових умов з підстав, передбачених підпунктом 7 пункту 13 Правил № 470 та пункту 2 розділу VI Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У серпні 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга виконавчого комітету Вінницької міської ради на постанову Вінницького апеляційного суду від 20 липня 2022 року, в якій заявник просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення заявник зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо питань застосування норм права у подібних правовідносинах, зокрема щодо застосування виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, при розгляді заяв та прийняття рішень про взяття осіб на квартирний облік за місцем проживання, положень статті 34 ЖК України та пункту 13 Правил № 470 у поєднанні із нормами статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380 (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції, посилаючись на підпункт 7 пункту 13 Правил № 470, не звернув увагу на те, що зазначений пункт враховується виконавчими органами сільських, селищних, міських рад при вирішенні питання взяття на квартирний облік громадян, які проживають у кімнатах, а не у квартирах, як позивач. 
Крім того, відповідно до акта обстеження житлових умов ОСОБА_1 від 17 серпня 2020 року квартира АДРЕСА_2 складається з двох кімнат, у квартирі прописані та проживають дві особи, тобто кожному члену сім`ї відведена одна кімната.
Також судом апеляційної інстанції під час розгляду справи не вірно застосовані до спірних правовідносин норми права, що регулюють гарантії соціального захисту військовослужбовців, оскільки питання про прийняття, зняття, поновлення військовослужбовця та членів його сім`ї на обліку потребуючих поліпшення житлових умов належить виключно до компетенції житлових комісій військових частин та житлових комісій військових гарнізонів.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 01 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її з суду першої інстанції.
У вересні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2023 року справу № 127/1489/21 призначено до розгляду
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У вересні 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу, в якому зазначено, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки не містить обґрунтування неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 є учасником бойових дій та проходить військову службу у Збройних Силах України за контрактом від 28 лютого 2019 року № б/н.
З 02 вересня 2019 року бере безпосередню участь в Операції Об`єднаних сил для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії рф у Донецькій та Луганській областях.
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до виконавчого комітету Вінницької міської ради із заявою про взяття його на квартирний облік за місцем проживання.
Департамент житлового господарства Вінницької міської ради листом від 16 жовтня 2020 року № Б-01-80198/01-20 повідомив ОСОБА_1 про те, що рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 01 жовтня 2020 року №2055 йому відмовлено у взятті на квартирний облік за місцем проживання на підставі підпункту 1 пункту 13 Правил № 470.
Відповідно до акта обстеження житлових умов ОСОБА_1 від 27 серпня 2020 року, останній проживає за адресою: АДРЕСА_1 , квартира складається з двох кімнат, загальною площею                          43,59 кв. м, зареєстровані та проживають: ОСОБА_2 (мати) та                                 ОСОБА_1 , умови для проживання не задовільні.
Згідно з довідкою від 21 вересня 1993 року № 230 власником двокімнатної квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 .
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга виконавчого комітету Вінницької міської ради підлягає частковому задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до положень статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, із цивільних, трудових, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Юрисдикція адміністративного суду поширюється на публічно-правові спори, ознаками яких є не лише спеціальний суб`єктний склад (хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції), але й спеціальні підстави виникнення, пов`язані з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право, яке має існувати на час звернення до суду, а, по-друге, суб`єктний склад такого спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
Відтак, вирішуючи питання про наявність або відсутність юрисдикції суду, необхідно з`ясувати, зокрема, характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.
У цій справі спірні правовідносини виникли з приводу визнання права перебувати на квартирному обліку та зобов`язання зарахувати на квартирний облік, тобто щодо можливості реалізації позивачем права на соціальну гарантію, надану йому в силу особливого статусу військовослужбовця.
Частиною четвертою статті 19 КАС України установлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом для захисту своїх житлових прав однак обрав неналежний спосіб їх захисту.
Натомість суди залишили поза увагою, що в обґрунтування позовних вимог позивач послався на порушення його прав як військовослужбовця, а саме невиконання відповідачем обов`язку щодо зарахування його на квартирний облік. Такий обов`язок органів державної влади є складовою системи соціального захисту військовослужбовців відповідно до приписів Конституції України та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до частин першої та четвертої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службовою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Наведені норми права передбачають, що військова служба належить до служби публічної.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом України, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
На виконання приписів вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 затверджено Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями (далі - Порядок № 1081).
Відповідно до пункту 24 Порядку № 1081 військовослужбовці зараховуються на облік згідно з рішенням житлової комісії військової частини, яке затверджується командиром військової частини; у рішенні зазначаються дата зарахування на облік, склад сім`ї, підстави для зарахування на облік, вид черговості (загальна черга, в першу чергу, поза чергою), а також підстави включення до списків осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень, а в разі відмови в зарахуванні на облік - підстави відмови з посиланням на відповідні норми законодавства.
Пунктом 9 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла.
Аналогічні приписи закріплені у пункті 29 Порядку № 1081 забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями.
Відповідно до пункту 26 Порядку № 1081 військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.
Отже, у спірних правовідносинах відповідач у межах та у порядку, встановленому Порядком, наділений повноваженнями приймати рішення, що впливають на можливість реалізації позивачем права на соціальну гарантію, надану йому в силу особливого статусу військовослужбовця.
У справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій не врахували, що зазначений спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки він виник щодо можливості реалізації позивачем права на соціальну гарантію, надану йому в силу особливого статусу військовослужбовця.
Схожі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 308/1213/18, від 24 листопада 2021 року у справі № 461/5225/19, від 27 жовтня 2021 року у справі № 266/3935/20, від 11 жовтня 2021 року у справі № 750/6370/19, від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21, від 15 червня 2022 року у справі № 303/3794/20, від 21 червня 2022 року у справі № 161/11980/21, від 16 листопада 2022 року у справі № 450/2418/21, від 30 листопада 2022 року у справі № 454/1067/20.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, відповідно до статті 414 ЦПК України судове рішення суду апеляційної інстанцій підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі № 750/3192/14 (провадження № 14-439цс19) вказано, що «зміни до ЦПК України, внесені Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX), пов`язані не лише з розглядом касаційних скарг, який відповідно до частини четвертої статті 258 ЦПК України завершується прийняттям постанови. Закон № 460-IX вніс зміни до порядку повернення справ після закінчення касаційного розгляду. Так, згідно з пунктом 8 Закону № 460-IX абзац перший частини першої статті 256 ЦПК України викладений у такій редакції: «Якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі».
Отже, закінчивши касаційний розгляд і закриваючи провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд касаційної інстанції має роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства».
Оскільки Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вирішив на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України закрити провадження у справі, то він відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України (у редакції Закону № 460-IX) роз`яснює позивачу, що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду, протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови він може звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Керуючись статтями 255, 256, 400, 402, 409, 414, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу виконавчого комітету Вінницької міської ради задовольнити частково.
Постанову Вінницького апеляційного суду від 20 липня 2022 року скасувати.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії закрити.
Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд справи за його позовом віднесено до юрисдикції адміністративного суду.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                      Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                 Г. В. Коломієць

                                                                                                            Є. В. Синельников

                                                                                                            С. Ф. Хопта

                                                                                                            В. В. Шипович