Постанова
Іменем України
05 квітня 2023 року
м. Київ
справа № 522/4183/21
провадження № 61-12622св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду 
м. Одеси, в складі судді Бондар В. Я., від 26 липня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду, в складі колегії суддів: Ігнатенко П. Я., Воронцової Л. П., Полікарпової О. М., від 02 листопада 2022 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2021 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном.
Позов мотивований тим, що з 26 червня 2009 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Малиновського районного суду 
м. Одеси від 22 жовтня 2019 року розірвано.
У період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали три квартири в 
АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 (далі - спірні квартири). 
ОСОБА_1 вказувала, що відповідач змінив замки на вхідних дверях та без її згоди встановив на дві квартири охоронну систему.
Посилаючись на те, що  ОСОБА_2 не реагує на звернення з приводу вирішення спору, продовжує чинити їй перешкоди у користуванні належним їм на праві спільної власності майном,  ОСОБА_1 просила суд зобов`язати відповідача усунути їй перешкоди у користуванні спірними квартирами.
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду 
від 02 листопада 2022 року, в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суди виходили з недоведеності позовних вимог.
Суд першої інстанції зазначив, що сама по собі позначка «Під охороною» на дверях квартир не підтверджує вчинення  ОСОБА_2 перешкод у користуванні позивачем своєю власністю.
Cуди не взяли до уваги скріншоти листування через мобільний зв`язок, оскільки не вважали вказаний доказ достовірним і достатнім в розумінні статей 79, 80 ЦПК України, який би надавав змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування у розглядуваній справі. 
Допитані свідки, достеменно не підтвердили обставин, на які посилалась 
ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свої вимоги. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу до суду першої інстанції. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
09 грудня 2022 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 липня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року. 
Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
У січні 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями Верховного Суду від 26 січня 2023 року суддею-доповідачем у справі визначено суддю Шиповича В. В.
Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 вказує пункт 1 частини другої статті 389 та пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України, посилаючись на висновки Верховного Суду викладені у постановах від 13 липня 2020 року у справі № 753/10840/19, від 27 листопада 2018 року у справі № 914/2505/17, від 13 жовтня 2021 року у справі № 923/13799/20. 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди помилково не взяли до уваги та не дослідили скріншоти листування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в яких останній визнає, що змінив замки на вхідних дверях квартир.
Вказує, що в судовому засіданні представником відповідача позов був визнаний, як і визнаний факт заміни ОСОБА_2 замків на вхідних дверях. 
Посилається на те, що суд апеляційної інстанції помилково стверджував про обов`язковість позасудового врегулювання спору, оскільки ОСОБА_1 скористалась наданим їй правом самостійно обирати спосіб захисту порушеного права, яким є звернення до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Доповнення до касаційної скарги подані ОСОБА_1 електронною поштою у грудні 2022 року, не можуть бути враховані касаційним судом, оскільки всупереч вимог частини другої статті 398 ЦПК України до них не додано доказів надсилання копії відповідних доповнень іншому учаснику справи - відповідачу ОСОБА_2 .
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У грудні 2022 року представник ОСОБА_2 - адвокат Нєдов О. С. подав відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що позивач не надав жодного доказу, який би підтверджував, що відповідач змінив замки або іншим чином вчиняє перешкоди у користуванні майном ОСОБА_1 . 
Вважає, що суд надавав позивачу можливість довести, що її права дійсно порушені та вона не має доступу до квартир, проте з кожним наступним засіданням було зрозуміло, що ключі від квартир позивачу не потрібні. 
Вказує, що у провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває справа № 522/8648/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення витрат на оплату житлово-комунальних послуг. 
Крім того, між сторонами також існує невирішений спір щодо поділу майна подружжя (справа № 522/14785/21). Вказаним позовом ОСОБА_1 намагається визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя майно, яке нібито знаходиться у квартирах, до яких вона не має доступу, та стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі половини вартості такого майна. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2019 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 
26 червня 2009 року.
З інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 22 січня 2020 року вбачається, що сторони є співвласниками квартири  АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 . 
Крім того ОСОБА_1 є власником 1/2 частини квартири  АДРЕСА_3 . 
Допитані апеляційним судом в якості свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пояснили, що в їх присутності 24 травня 2021 року позивач не змогла відкрити вхідні двері квартири  АДРЕСА_1 та квартири 
АДРЕСА_2 . 
Позиція Верховного Суду
Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду
від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17.
Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалася на те, що відповідач чинить перешкоди у користуванні спірними квартирами, не надає ключів від вхідних дверей, у зв`язку з чим вона не має доступу до квартир.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Згідно із статтею статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено вимоги щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення її прав, яке, на думку цієї особи, полягає у позбавленні можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним їй майном. 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права, які їх регулюють. 
Додані ОСОБА_1 до позовної заяви скріншоти листування через месенджер суди попередніх інстанції правильно не вважали достовірними і достатніми доказами у розумінні вимог статей 79, 80 ЦПК України, оскільки з їх змісту неможливо встановити або підтвердити обставини, які входять до предмета доказування у розглядуваній справі. 
Свідки, які були допитані за клопотанням позивача, пояснили, що 24 травня 2021 року в їх присутності ОСОБА_1 не змогла відкрити двері двох квартир.
Оцінюючи вказані показання свідків, апеляційний суд виходив з того, що вони достеменно не доводять обставини, на які посилалась позивач під час звернення до суду з цим позовом, оскільки свідок ОСОБА_3 , який був присутнім під відкривання дверей квартир на АДРЕСА_2 , не зміг пояснити чи використовувала ОСОБА_1 ключі саме від цих квартир, а свідок ОСОБА_4 пояснила, що один із ключів не підійшов до дверей квартири.
Матеріали справи свідчать, що під час розгляду справи представник 
ОСОБА_2 , неодноразово підтверджував готовність до порівняння ключів, які є у сторін та у разі необхідності надання можливості позивачу зробити дублікати ключів від квартир.
Враховуючи оцінку судами зібраних доказів та процесуальну поведінку позивача, яка в ході розгляду справи за наявності реальної можливості отримати дублікати ключів від квартир не скористалась нею, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову.
ОСОБА_1 , звертаючись до суду просила суд зобов`язати ОСОБА_2 усунути їй перешкоди у користуванні належними їй частками спірних квартир. 
При цьому позивач не конкретизувала, вчинити які саме дії (передати ключі, надати коди від охоронної сигналізації тощо) або утриматись від вчинення яких саме дій (не перешкоджати у доступі до квартири тощо) суд має зобов`язати відповідача. 
Задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 без вказівки на забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав особи, не призведе до ефективного захисту права, яке позивач вважала порушеним. 
Крім того, зважаючи на наявність інших судових справ між сторонами, колегія суддів звертає увагу, що ініціювання судового спору не для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а лише для отримання преюдиційного судового рішення з метою його використання в інших спорах за участі тих самих сторін, не відповідає завданню цивільного судочинства.
Доводи касаційної скарги, які спрямовані на необхідність переоцінки доказів Верховним Судом, виходять за межі розгляду справи судом касаційної інстанції визначені статтею 400 ЦПК України.
Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
Висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням встановлених обставин, не суперечать висновкам, що викладені у постановах Верховного Суду 
від 13 липня 2020 року у справі № 753/10840/19, від 27 листопада 2018 року у справі № 914/2505/17, від 13 жовтня 2021 року у справі № 923/13799/20, на які заявник посилається як на підставу для касаційного оскарження судових рішень.
При цьому відмова у задоволенні позову ОСОБА_1 у розглядуваній справі не позбавляє її права на повторне звернення до суду із позовом, у тому числі до ОСОБА_2 , про усунення перешкод у здійсненні права користування своїм майном, у разі реального виникнення таких перешкод.
Зважаючи на викладене, переглянувши оскаржені судові рішення, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх скасування, оскільки суди попередніх інстанцій, з огляду на надані учасниками справи докази, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, ухвалили судові рішення із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін. 
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 липня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян С. Ф. Хопта В. В. Шипович