ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

20 червня 2023 року 	м.Суми	

Справа №591/8306/19 
Номер провадження 22-ц/816/557/23, 22-ц/816/716/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Криворотенка В. І. 
з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М., 
у присутності :
представника позивача- ОСОБА_1 - адвоката Брайко Юлії Валеріївни, 
відповідача - ОСОБА_2 

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Брайко Юлією Валеріївною, 
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 09 лютого 2023 року у складі судді Шелєхової Г.В., ухваленого в м. Суми, повний текст якого виготовлено 13 литого 2023 року, 
апеляційні скарги  ОСОБА_2  та його представника - адвоката Зацепіна Віктора Сергійовича, та ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Брайко Юлією Валеріївною, 
на додаткове рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 березня 2023 року у складі судді Шелєхової Г.В., ухваленого в м. Суми, повний текст якого виготовлено 24 березня 2023 року, 
в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про  поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, свої вимоги мотивувала тим, що з 10 вересня 2005 року перебувала у шлюбі з відповідачем, за час спільного проживання ними було придбане майно, зокрема: автомобіль Skoda fabia, 2008 року випуску р.н. НОМЕР_1 - 165000 грн, телевізор PHILIPS 32 PFL7762 - 7000,00 грн, холодильник ARDO nordfest - 7000 грн, газова плита ARDO 55 см - 4000 грн, кондиціонер Mitsubishi srk 20 HG - 10000 грн, бойлер termal - 4000 грн, кухонні меблі (вбудовані) - 15 000 грн, спальний гарнітур (ліжко, гардероб, матрас, стіл-трюмо) - 15000 грн, меблі для коридору - 15000 грн, загальна вартість спільно нажитого майна подружжя становить 246000 грн. 
Посилаючись на те, що вони з відповідачем не дійшли згоди щодо поділу спільного майна, просила суд ухвалити рішення, яким провести поділ майна подружжя, виділивши їй у власність холодильник ARDO nordfest - 7000 грн, газову плиту ARDO 55 см - 4000 грн, бойлер termal - 4000 грн, кухонні меблі (вбудовані) - 15000 грн, спальний гарнітур (ліжко, гардероб, матрац, стіл-трюмо) - 15000 грн, меблі для коридору - 15000 грн; виділити ОСОБА_2 у власність автомобіль Skoda fabia, 2008 року випуску р.н. НОМЕР_1 - 165 000 грн, телевізор PHILIPS 32 PFL7762 - 7000,00 грн, кондиціонер Mitsubishi srk 20 HG - 10 000 грн. та стягнути з відповідача на її користь компенсацію частки спільного майна подружжя в розмірі 59000,00 грн. 
26 березня 2020 року ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому ставить питання про визнання за ним права власності на 1/2 частину 3-кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 . 
Свої вимоги мотивує тим, що під час шлюбу подружжям було придбано вищевказану квартиру, в якій був проведений капітальний ремонт.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 09 лютого 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Поділено майно, яке було придбано під час шлюбу і є власністю подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на газову плиту ARDO вартістю 3800,00 грн, бойлер termal вартістю 3500,00 грн, гарнітур кухні вартістю 14900,00 грн, шафу (меблі) в коридор (3,5м*2,62м) вартістю 16300,00 грн. Всього на загальну суму 38500,00 грн.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на: холодильник ARDO nordfest вартістю 6200,00 грн, спальний гарнітур (ліжко, гардероб, матрас, стіл-трюмо) вартістю 13900,00 грн, кондиціонер Mitsubishi srk 20 HG вартістю 10000,00 грн., меблі для коридору (0,95м*2,62м) вартістю 3000,00 грн. Всього на загальну вартість 33100,00 грн. 
В іншій частині вимог відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю. 
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Додатковим рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 24 березня 2023 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 7000 грн 00 коп. та 1743 грн 71 коп. судового збору.
Додатковим рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 24 березня 2023 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Брайко Ю.В. задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 381 грн 30 коп. судового збору. 
Не погоджуючись із рішенням суду в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 та додатковим рішенням суду, ухваленим за заявою ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , діючи через свого представника - адвокат Брайко Ю.В. подала апеляційні скарги. 
У доводах апеляційної скарги на рішення суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Брайко Ю.В., посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити. 
При цьому вказує на те, що суд першої інстанції, визнаючи спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя, не встановив джерела придбання цього нерухомого майна, тобто не взяв до уваги висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 22 січня 2022 року у справі №711/2302/18, від 20 липня 2022 року у справі №703/2284/19. Також, суд першої інстанції не надав оцінки договору купівлі-продажу квартири від 22 грудня 2005 року та не взяв до уваги свідчення свідка ОСОБА_3 , яка підтвердила придбання спірної квартири за рахунок коштів, отриманих від реалізації квартири належної позивачу на праві власності. 
Зазначає, що відхиливши доводи ОСОБА_1 про джерела вкладення коштів у придбанні квартири, суд першої інстанції не встановив з яких саме джерел були набуті та чи були вкладені кошти саме ОСОБА_2 у придбання цієї квартири. 
Звертає увагу на те, що між сторонами існує конфлікт, в тому числі щодо квартири, а тому визнання за відповідачем права власності на частину цієї квартири призведе до невизначеності та неможливості для позивача користуватися цим житловим приміщенням. 
В апеляційній скарзі на додаткове рішення, представник ОСОБА_1 - адвокат Брайко Ю.В., посилаючись на порушення норм процесуального права, просить його скасувати на ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу або зменшити розмір витрат на правову допомогу, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 500 грн. 
Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що відповідно до ордеру, Зацепін В.С. представляв інтереси відповідача під час розгляду цієї справи на підставі договору №048/20 від 02 березня 2020 року, проте до матеріалів справи цей договір долучено не було. Натомість, відповідачем надано суду копію договору про надання адвокатських послуг Зацепіним В.С. від 11 жовтня 2019 року, щодо представлення інтересів відповідача в інших судових справах, який було ухвалено до звернення ОСОБА_1 з позовом. 
Вказує на те, що наданих відповідачем акт виконаних робіт (розрахунок судових витрат) не відповідає вимогам чинного законодавства, так як в ньому відсутні обов`язкові реквізити, а саме дата його складання та назва підприємства (адвоката), яким складено цей акт. 
Звертає увагу на те, що надана ОСОБА_2 квитанція містить посилання на договір, який не зазначено в ордері . 
Також заявник апеляційної скарги вважає, що суд першої інстанції безпідставно відхилив доводи сторони позивача щодо недоведеності здійснення представником правового аналізу позовної заяви з додатками та складання заперечення, складання письмових пояснень відповідача, які були подані за підписом ОСОБА_2 .
Посилається і на те, що присуджений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу є занадто завищеним та не співмірним з фактично витраченим часом, у порівнянні з ринковими цінами на адвокатські послуги. 
Не погоджуючись із додатковим рішенням суду в частині розміру присуджених з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, відповідачем та його представником - адвокатом Зацепіним В.С. подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просять змінити додаткове рішення, стягнувши з позивача на користь відповідача 27740 грн 00 коп. понесених ним витрат на професійну правничу допомогу.
Доводи апеляційної скарги мотивують тим, що визнаючи завищеним суму витрат за участь адвоката у судових засіданнях, суд першої інстанції не конкретизував, який саме розмір судових витрат по кожному із 5 пунктів він зменшує і в якій частині, а посилання на попередній розрахунок є неправильним, оскільки при його поданні сторона позбавлена можливості вирахувати точний об`єм отриманих послуг, у зв`язку з чим законодавець і передбачив можливість надання остаточного розрахунку. 
Представником ОСОБА_1 - адвокатом Брайко Ю.В. подано відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому, просить доводи апеляційної скарги відхилити з огляду на те, що положеннями ЦПК України визнано, що суд першої інстанції має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, виходячи з реальності та співмірності наданих послуг з розміром витрат.
Позивачем ОСОБА_2 подані відзиви на апеляційні скарги ОСОБА_1 в яких просить у їх задоволенні відмовити. 
Рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 та додаткове рішення суду, ухвалене за заявою представника ОСОБА_1 - адвоката Брайко Ю.В., про розподіл понесених позивачем судових витрат, сторонами не оскаржується, а тому відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом не переглядаються. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення _представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Брайко Ю.В., яка підтримала доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та заперечила проти задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 , пояснення відповідача ОСОБА_2 , який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечив проти апеляційних скарг позивача , перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з наступних підстав.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що з 10 вересня 2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (до укладення шлюбу - ОСОБА_1 ) перебували у шлюбі (т.1, а.с.8).
Згідно договору купівлі-продажу квартири, 22 грудня 2005 року ОСОБА_1 продала належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 , продаж здійснено за 126175 грн 00 коп. (Т.1 а.с.94).
23 грудня 2005 року за договором купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а.с.31).
В судовому засіданні свідок ОСОБА_3 , яка являється матір`ю позивача, пояснила, що квартира АДРЕСА_2 ОСОБА_1 отримала у спадок від бабусі, у 2005 році продала. За квартиру АДРЕСА_1 розраховувалася донька, послуги нотаріуса та ріелтора також оплачувала вона. Відповідач на придбання вказаної квартири коштів не надавав. Ремонт робили за спільні кошти: шпалери, стеля, лінолеум. Про продаж автомобіля знає зі слів матері відповідача. До реєстрації шлюбу сторони зустрічалися 4 роки, місяць жили разом. До 2005 року позивач мешкала з батьками. 
Постановою Сумського апеляційного суду від 30 листопада 2022 року у справі №591/3322/21 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права право особистої приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 (т.2, а.с. 125-127).
Задовольняючи зустрічний позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що Сумський апеляційний суд в своїй постанові від 30 листопада 2022 року встановив, що спірна квартира купувалася саме подружжям в інтересах сім`ї і, тому відсутні підстави для визнання того, що дана квартира є особистою власністю ОСОБА_1 . 
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлю недомовленістю між ними.
Частиною 1 статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням.    В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Згідно з положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом і з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто, застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Подібні правові висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року у справі №711/2303/18.
Відповідно до ч.ч. 1 та 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстав у своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч.ч. 1 ст. 81, ч. 4 ст. 82 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Постановою Сумського апеляційного суду від 30 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 встановлено, що спірна квартира придбана саме подружжям в інтересах сім`ї. Сторони не заперечували, що після придбання спірної квартири, вони за спільні кошти зробили в ній ремонт, після чого родина ОСОБА_1 переїхали на постійне місце проживання і несли витрати на утримання цього житлового приміщення, й продовжували використовувати йог для забезпечення себе житлом. 
Суд визнав також недоведеним, що за індивідуальними та родовими ознаками, саме грошові кошти зняті 23 грудня 2005 року ОСОБА_1 з її банківського рахунку, вона використала для розрахунку з продавцем квартири. 
Тобто, в рамках іншої судової справи між тими самим сторонами судом вже була надана оцінка доводам ОСОБА_1 щодо придбання спірної квартири за рахунок її особистих коштів, а тому відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України є її приватною власності, які визнані судом такими, що не ґрунтуються на переконливих доказах.
З огляду на те, що апеляційним судом під час розгляду справи №591/3322/21 не було встановлено підстав для визнання за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що придбана під час шлюбу сторін спірна квартира, право власності на яку зареєстровано одноособово на позивача, є спільним майном подружжя, і підлягає поділу шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на частину цієї квартири. 
Колегія суддів погоджується також із додатковим рішенням суду першої інстанції щодо вирішення питання про розподіл між сторонами понесених ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу, а доводи апеляційних скарги сторін підлягають відхиленню, з огляду на таке. 
Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Зокрема, за змістом частин 1 - 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Як передбачено частинами 1 - 5, 8 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:  у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача;  у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.
Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції представництво ОСОБА_2 здійснював адвокат Зацепін В.С. на підставі договору про надання правової допомоги від 11 жовтня 2019 року (т. 2, а.с.133). 
В акті виконаних робіт, що є додатком №2 до договору, наведено розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_2 , пов`язаної з розглядом справи №591/8306/19 у Зарічному районному суді м. Суми, вартість 1 години роботи адвоката - 1460 грн 00 коп. (т.2, а.с. 134). Так, адвокатом буди надані наступні послуги: правовий аналіз позовної заяви з додаткам - витрачено 2 год., вартість послуги 2920 грн; складання зустрічного позову, з доданням відповідних доказів в обґрунтування - витрачено 3 год., вартість послуги становить 4380 грн; складання заперечення - витрачено 2 год., вартість послуги становить 2920 грн; участь в якості представника позивача в судових засіданнях - витрачено 7 год., вартість послуги становить 10220 грн; клопотання про виклик свідків - витрачено 2 год., вартість послуги становить 2920 грн, складання письмових пояснень - 3 год., вартість послуги становить 4380 грн, загальна вартість наданих послуг - 27740 грн 00 коп.
Згідно товарного чеку, кошти в сумі 27740 грн отримані адвокатом Зацепіним В.С. від ОСОБА_2 12 грудня 2022 року (т.2, а.с. 131).
Зазначення в ордері на надання правничої (правової) допомоги про його видачу на підставі договору №048/20 від 20 березня 2020 року, а також укладення відповідачем договору про надання правничої допомоги з адвокатом Зацепіним В.С. до звернення ОСОБА_1 з цим позовом, не спростовує правильність висновків суду про наявність правових підстав для розподілу цих витрат між сторонами, адже їх понесення відповідачем саме у зв`язку з розглядом цієї справи підтверджується наданими договором та актом виконаних робіт. 
Підписання заперечення та письмових пояснень безпосередньо відповідачем, а не його представником, не спростовує, що послуги з його складання були надані безпосередньо адвокатом. 
Усупереч доводам апеляційних скарг визначені судом першої інстанції витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000 грн 00 коп., що підлягають розподілу між сторонами, відповідають ступеню складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт, витраченому адвокатом часу у зв`язку з наданням правової допомоги, а також узгоджується з принципом співмірності та розумності судових втрат. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішень місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому залишає апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Брайко Юлією Валеріївною,  ОСОБА_2 та його представника - адвоката Зацепіна Віктора Сергійовича, залишити без задоволення.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 09 лютого 2023 року в оскарженій частині та додаткове рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 березня 2023 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 21  червня 2023 року. 

Головуючий -  	О. І. Собина	

Судді:                                                                                        О. Ю. Кононенко 

                                                                                                   В. І. Криворотенко