Постанова
Іменем України                                
24 травня 2023 року
м. Київ
справа № 206/3612/20
провадження № 61-12830св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 ,
третя особа - Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2022 року під головуванням судді Маштак К. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі -              АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом в якому просило: звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором                               від 21 травня 2007 року № DNU0GK00000198, а саме заборгованості за наданим кредитом в розмірі 57 822,22 дол. США на квартиру загальною площею 67,5 кв. м, житловою площею 40,2 кв. м, розташовану за адресою: кв. АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на прилюдних торгах з визначенням ціни предмета іпотеки при примусовому виконанні рішення суду на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; виселити та зняти з реєстрації громадянок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які зареєстровані та/або проживають у зазначеній квартирі (предмет іпотеки).
В обґрунтування позову зазначено, що 21 травня 2007 року Закрите акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_3 уклали кредитний договір № DNU0GK00000198, відповідно до умов якого позивач надав позичальнику кредитні кошти на строк з 21 травня 2007 року до 21 травня 2037 року включно у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у розмірі  45 500 дол. США на купівлю квартири, а також 14 625 дол. США на сплату страхових платежів.
Також, 21 травня 2007 року  ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 уклали договір іпотеки № DNU0GK00000198, відповідно до умов якого позичальник в забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором передав в іпотеку квартиру загальною площею 67,5 кв. м, житловою площею 40,2 кв. м, розташовану за адресою: кв. АДРЕСА_1 .
Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику кредит. В порушення відповідних умов кредитного договору та відповідних приписів законодавства позичальник допустив прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором щодо повернення отриманого кредиту та інших платежів.
У зв`язку із чим, у позичальника утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 158 644,25 дол. США, у тому числі 57 822,22 дол. США - заборгованість за наданим кредитом, яка і становить ціну позову.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер.
27 лютого 2020 року позивач направив претензію кредитора до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Красоти Т. О.
17 березня 2020 року банком отримано відповідь про те, що нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Красотою Т. О. заведено спадкову справу після смерті позичальника, проте відомості про осіб, які прийняли спадщину надано не було. Як вбачається з довідки про склад сім`ї, позичальник мав дружину ОСОБА_1 та доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_1 була зареєстрована до 31 січня 2008 року за адресою: кв. АДРЕСА_2 , а також, ОСОБА_1 володіє 1/5 частини квартири за вказаною адресою. Окрім цього, померлий спадкодавець під час свого життя був зареєстрований та проживав за адресою: кв. АДРЕСА_3 , разом із матір`ю ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Володільцем квартири за цією адресою по 1/3 є спадкодавець ОСОБА_3 , його мати ОСОБА_4 та його батько ОСОБА_5 .
Станом на 15 лютого 2016 року разом із боржником проживала лише його мати, а відомості про батька відсутні, хоча всі троє є власниками в рівних частках цього майна. Відповідачі зареєстровані за адресою предмета іпотеки з 26 жовтня                       2009 року. 
Таким чином, відповідачі, будучи зареєстровані з порушенням вимог законодавства, як неправомірно зареєстровані особи, підлягають виселенню зі зняттям з реєстрації місця проживання, що є предметом іпотеки.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Самарський районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 16 березня 2022 року у задоволенні позову відмовив.
Дніпровський апеляційний суд постановою від 16 листопада 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишив без задоволення.
Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2022 року залишив без змін.
Суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач дізнався про смерть ОСОБА_3 у 2015 році, а претензію кредитора подано до приватного нотаріуса у лютому 2020 року, тобто з пропуском установленого статтею 1281 ЦК України преклюзивного строку, а тому суди дійшли висновку, що банк втратив право вимоги до спадкоємців боржника за кредитним та іпотечним договорами від 21 травня              2007 року.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
В грудні 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня              2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року, в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, а у справі ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.
Заявник вказує, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі                       № 522/407/15-ц, Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 758/8549/15-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 636/2726/16-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 607/98/17, від 01 березня 2019 року у справі № 635/1677/17, від 08 грудня               2021 року у справі № 209/2032/14-ц. Крім того, суди не дослідили зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи.
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів належного повідомлення кредитора про відкриття спадщини, тому банк не знав та не міг знати про відкриття спадщини. Позивач не міг отримати 12 листопада 2015 року повторне свідоцтво про смерть ОСОБА_3 та лише 18 травня 2018 року дізнався про смерть позичальника.
Таким чином, АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до спадкоємців з претензією через нотаріуса протягом шестимісячного строку, визначеного частиною другою статті 1281 ЦК України, з дня коли кредитор дізнався про відкриття спадщини та пред`явив вимоги кредитора у порядку встановленому законом.
Крім того, суд першої інстанції застосував Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який не підлягав застосуванню.
Також, судом першої інстанції не враховано те, що положення Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» лише зупиняють дію статей 38, 40, 41, 47 Закону України «Про іпотеку», проте не скасовують його норми.
Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що стаття 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» виключено на підставі Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» та зміни до статті 7, прийняті Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо внесення відомостей про зареєстроване місце проживання осіб на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, а також оформлення документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, або документів, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус» внести неможливо.
В даному випадку порушуються законні права та інтереси позивача, як іпотекодержателя та кредитора. Позивачем доведено, що відповідачі порушили умови договору іпотеки та зареєструвались за адресою предмета іпотеки.
Відзив на касаційну скаргу не надходив
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 09 січня 2023 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Самарського районного суду м. Дніпропетровська.
Справа № 206/3612/20 надійшла до Верховного Суду 15 лютого 2023 року.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
03 листопада 2004 року на підставі свідоцтва про право власності від 23 вересня              2004 року за ОСОБА_1 зареєстровано 1/5 частки приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 (т. 2 а. с. 21).
28 жовтня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб виданого повторно 08 листопада 2007 року Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис           № 492, серії НОМЕР_1 (т. 1 а. с. 89, 156, 195).
Відповідно до копії свідоцтва про народження, виданого повторно 08 листопада            2007 року, серії НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_2 , батьками якої є ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (т. 1 а. с. 82, 157, 196).
21 травня 2007 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 уклали кредитний договір № DNU0GK00000198, відповідно до якого позичальник отримав кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 21 травня 2007 року до 21 травня 2037 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 45 000 дол. США на наступні цілі: купівля квартири за адресою: кв. АДРЕСА_4 , а також у розмірі 14 625 дол. США на сплату страхових платежів.
Відповідно до пункту 7.3 кредитного договору, забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним договором виступає іпотека: трьохкімнатна квартира, за адресою: кв. АДРЕСА_4 (т. 1 а. с. 21-22, т. 2 а. с. 37-38).
Також, ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 уклали договір іпотеки, за яким останній передав банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: трьохкімнатну квартиру загальною площею 67,5 кв. м, житлова площа 40,2 кв. м, за адресою: кв. АДРЕСА_4 , яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 21 травня 2007 року, що підтверджується копією іпотечного договору від 21 травня 2007 року № DNU0GK00000198.
Відповідно до пункту 16.7 іпотечного договору, іпотекодержатель має право з метою задоволення своїх вимог: звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. Звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання будь-якого із зобов`язань за кредитним договором у випадках: відмови іпотекодавця в переоформленні договорів страхування, згідно кредитного договору; порушення іпотекодавцем зобов`язань, передбачених умовами кредитного договору, у тому числі при порушенні цільового використання коштів; порушення іпотекодавцем зобов`язань по іпотечному договору у тому числі при порушенні порядку заміни предмета іпотеки, надання іпотекодавцем предмета іпотеки у користування (аренда, найм и т. п.) іншій особі без письмової згоди іпотекодаржателя; встановлення невідповідності дійсності відомостей, які містяться в кредитному або іпотечному договорі, або інших документів, представлених іпотекодавцем під час отримання або обслуговування кредиту, перевірки стану предмету іпотеки; пред`явлення третім особам вимог до забезпечення й/або порушення іпотекодавцем зобов`язань по договорах, укладених з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором; надання іпотекодавцем предмета іпотеки іншій особі без письмової згоди банку.
У пункті 16.9 іпотечного договору зазначено, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з пунктом 16.7 цього договору іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок предмета іпотеки свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи відсотки, винагороди та інші платежі, відшкодування збитків, неустойки, витрати на утримання предмету іпотеки, а також на здійснення забезпечених іпотекою вимог.
Відповідно пункту 18.13 звернення стягнення на предмет застави у випадках, передбачених пунктами 16.7.1, 16.7.2, 16.9 цього договору здійснюється відповідно чинного законодавства України та цього договору. Якщо банк у випадку порушення заставодавцем умов кредитного договору набуває права звернення стягнення на предмет застави, він може використати таке право у випадках: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць або перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на 10 %, або несплати позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5 % суми кредиту, або іншого істотного порушення умов кредитного договору.
За змістом пункту 22 звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених пунктами 16.7.1, 16.7.2, 16.9 цього договору, відповідно до розділу 5 Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. В разі продажу предмету іпотеки на публічних торгах іпотекодержатель відповідно до Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» здійснює реалізацію предмета іпотеки у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 22 грудня             1997 року № 1448, якщо інше не передбачене законодавством на день реалізації предмету іпотеки. При зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку сторони погодились, що початкова ціна предмету іпотеки встановлюється в розмірі 50 % від його вартості згідно з пунктом 11 цього договору. Іпотекодержатель має право реалізувати предмет іпотеки за ціною, вище зазначеної в цьому пункті.
Згідно з пунктом 33.4 іпотечного договору, вартість предмету іпотеки складає                     328 250 грн. (т. 1 а. с. 26-27, т. 2 а. с. 39-40).
Відповідно до витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 21 травня 2007 року № 12609471 внесено заборону на відчуження майна, переданого в іпотеку ОСОБА_3 (т. 1 а. с. 28, т. 2 а. с. 41).
24 березня 2011 року ухвалено рішення Апеляційним судом Дніпропетровської області відповідно до якого ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, зняття з реєстраційного обліку з кв. АДРЕСА_1 (т. 2 а. с. 118-119).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08 грудня 2021 року № 288978541, 29 квітня 2021 року на підставі постанови про опис та арешт майна боржника № 64964065, виданої 29 березня 2021 року приватним виконавцем Бурхан-Крутоуст Л. А., накладено арешт на майно ОСОБА_6 , а саме: кв. АДРЕСА_1 .
25 серпня 2009 року за ОСОБА_3 зареєстровано 1/1 частку на вказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу ВЕО № 802794 від 21 травня 2007 року.
21 травня 2007 року накладено обтяження на вказану квартиру на підставі договору іпотеки від 21 травня 2007 року № DNU0GK00000198 (т. 2 а. с. 14).
ОСОБА_3 з 10 грудня 1996 року до 13 листопада 2015 року був зареєстрований за адресою: кв. АДРЕСА_3 , та був власником квартири та незареєстрованим за адресою: кв. АДРЕСА_1 , відповідно до довідки від 17 грудня 2014 року           № 203 та довідки від 03 лютого 2016 року № 08 до складу сім`ї входять: дружина - ОСОБА_6 та дочка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а. с. 34, 85, т. 2 а. с. 48).
10 вересня 2015 року ухвалено рішення Апеляційним судом Дніпропетровської області відповідно до якого відмовлено ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_6 , яка діяла у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 про виселення з квартири розташованої за адресою: кв. АДРЕСА_1 (т. 2 а. с. 120-121).
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть виданого повторно 12 листопада 2015 року відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 7317, серії НОМЕР_3 (т. 1 а. с. 29, 84, 101, т. 2 а. с. 25, 43).
В той же час, свідоцтво про смерть ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , було видано 26 вересня 2015 року відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровським міським управлінням юстиції, актовий запис № 7318, серії НОМЕР_4 (т. 1 а. с. 160, 199).
14 квітня 2016 року ОСОБА_6 звернулась з заявою від свого імені та заявою від імені та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Красоти Т. О. в яких просила видати на її ім`я та на ім`я своєї доньки свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме: частку квартири, що розташована за адресою:                          буд. АДРЕСА_5 ; квартиру, що розташована за адресою: кв. АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 79, 88).
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 - мати ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_5 (т. 1 а. с. 93).
Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Красотою Т. О. від 27 березня 2017 року заявнику ОСОБА_6 відмовлено у вчинені нотаріальної дії, а саме видачі на її ім`я свідоцтв про право на спадщину за законом, у зв`язку з тим, що ОСОБА_6 не надано доказів фактичного прийняття нею спадщини та вона не подала у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини заяву за місцем її відкриття, тобто у спадкоємця відсутній факт прийняття спадщини (т. 1 а. с. 92).
Згідно з відповіддю Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 29 березня 2017 року № 3882 на запит нотаріуса, квартира за адресою: кв. АДРЕСА_1 , в цілому на праві власності належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 21 травня 2007 року; квартира за адресою: кв. АДРЕСА_3 , на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (т. 1  а. с. 90).
За змістом копії свідоцтва про зміну імені від 24 лютого 2018 року, ОСОБА_6 змінила прізвище на « ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 161, 200).
Відповідно до витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання № 1217-1612729-2018, сформованого 11 травня 2018 року, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: кв. АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 159, 198).
27 лютого 2020 року позивачем подано претензію кредитора до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Красоті Т. О. від 14 лютого 2020 року вих. № 70521DNU0L912, що підтверджується копією цієї претензії та копією поштових відправлень (т. 1 а. с. 30-31, 100-102, т. 2 а. с. 44-45).
18 березня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» отримав відповідь, згідно з якою нотаріус зазначив, що спадкова справа після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 заведена, кредитна претензія долучена до матеріалів спадкової справи (т. 1 а. с. 32-33, т. 2 а. с. 46).
Заборгованість відповідача за кредитним договором від 21 травня 2007 року                           № DNU0GK00000198 складає 158 664,25 дол. США, у тому числі 57 822,22 дол. США - заборгованість за наданим кредитом (тіло кредиту), що підтверджується копією розрахунку заборгованості за договором від 21 травня 2007 року № DNU0GK00000198 та копією виписки (т. 1 а. с. 17-20, 23-25, т. 2 а. с. 29-32, 34-36).
Згідно з довідкою від 02 серпня 2021 року № 3316 про реєстрацію місця проживання особи, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: кв. АДРЕСА_1 з 26 жовтня               2009 року до теперішній час (т. 1 а. с. 158, 197).
Відповідно до висновку від 01 березня 2022 року № 7/11-89 органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради про недоцільність звернення стягнення кредитором спадкодавця, виселення та зняття з реєстрації неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , враховуючи, що неповнолітня дитина з 26 жовтня 2009 року зареєстрована за адресою: кв. АДРЕСА_1 , заяви про зняття її з реєстрації не надавала, прийняла спадщину після померлого батька, члени комісії з питань захисту прав дитини, одноголосно вирішили доцільним відмовити у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» (т. 2 а. с. 130-132).
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав i обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права i обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав i обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України.
Перелік зобов`язань, які не входять до складу спадщини, визначений статтею 1219 ЦК України.
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).
Особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника регламентуються приписами статей 1281 і 1282 ЦК України.
Згідно зі статтею 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
Відповідно до статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї статті.
За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ними у спадщину майна. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна особа не набуває статусу спадкоємця і, як наслідок, у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.
При вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора необхідно з`ясувати коло спадкоємців, встановити належність спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартість отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.
Отже, положення статей 1281, 1282 ЦК України та статті 23 Закону України «Про іпотеку» регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника, зокрема і в зобов`язаннях, забезпечених іпотекою. За змістом цих приписів: 1) у разі переходу права власності на предмет іпотеки у порядку спадкування право іпотеки є чинним для спадкоємця;                                   2) спадкоємець, до якого перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця; 3) спадкоємець (фізична особа) не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником такий спадкоємець відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки; 4) спадкоємець зобов`язаний повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про борги останнього; 5) кредитор має пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом шести місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги; 6) наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги.
Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, то строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281, 1282 ЦК України. Тобто стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.
Частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Сплив строків пред`явлення вимог до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права.
Аналогічні правові висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18), Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 344/7491/14-ц, від 26 січня          2022 року у справі № 520/7281/15-ц.
Судами попередніх інстанцій встановлено, а також як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Цього ж дня ОСОБА_1 видано відповідне свідоцтво про смерть, копію якого надано приватному нотаріусу.
В той же час, при зверненні до суду з цією позовною заявою, позивачем долучено копію свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , яке видано повторно 12 листопада             2015 року та представником позивача завірено дану копію, що підтверджується відміткою «згідно з оригіналом». Отже позивач не міг не знати про смерть          ОСОБА_3 з моменту отримання повторного свідоцтва про смерть ІНФОРМАЦІЯ_5 .
09 жовтня 2018 року подано претензію кредитора до Першої дніпровської державної нотаріальної контори (Соборний/Жовтневий) вих. № 70521DNU0L912 від 01 жовтня 2018 року (т. 2 а. с. 75).
15 листопада 2018 року Перша дніпровська державна нотаріальна контора повідомила ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що спадкова справа була заведена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Красота Т. О., тому претензію кредитора до спадкоємців було надіслано до зазначеного нотаріуса (т. 2 а. с. 77).
27 лютого 2020 року позивачем подано претензію кредитора до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Красоті Т. О. вих. № 70521DNU0L912          від 14 лютого 2020 року.
18 березня 2020 року позивач отримав відповідь, згідно з якою нотаріус зазначив, що спадкова справа після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 заведена, кредитна претензія долучена до матеріалів спадкової справи.
Таким чином, суди попередніх інстанцій встановивши, що позивач дізнався про смерть ОСОБА_3 , у 2015 році (з виданого повторно свідоцтва про смерть                       ІНФОРМАЦІЯ_5 ), а претензію кредитора позивачем подано з пропуском установленого статтею 1281 ЦК України преклюзивного строку, дійшли правильного висновку про втрату банком права вимоги до спадкоємців боржника за кредитним та іпотечним договорами від 21 травня 2007 року № DNU0GK00000198, що є підставою для відмови в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк».
Аргументи касаційної скарги про те, що банк не міг отримати 12 листопада 2015 року повторне свідоцтво про смерть ОСОБА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_6 дізнався про смерть позичальника є неприйнятними, оскільки судами попередніх інстанцій, з урахуванням конкретних обставин цієї справи, надано належну оцінку поданим сторонами доказам та правильно застосовані вищезазначені норми ЦК України. При цьому слід зазначити, що здійснення оцінки доказів, в розумінні статті 400 ЦПК України, є виходом за межі повноважень суду касаційної інстанції, оскільки в такому випадку буде встановлюватися або (та) вважатися доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішуватися питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, що прямо заборонено частиною першою статті 400 ЦПК України.
Суди правильно застосували норми статті 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц, згідно з якою сплив строків, передбачених статтею 1281 ЦК України, має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, в тому числі і тих, які забезпечені іпотекою, а також припинення таких зобов`язань.
Таким чином, Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що позивач пропустив, визначений положеннями частини другої статті 1281 ЦК України шестимісячний строк на звернення з вимогою до спадкоємців боржника.
Посилання в касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 758/8549/15-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 636/2726/16-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 607/98/17, від 01 березня 2019 року у справі № 635/1677/17,             від 08 грудня 2021 року у справі № 209/2032/14-ц, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки в наведених справах та справі, яка переглядається, є різними встановлені фактичні обставини.
Так, у справі № 758/8549/15-ц, Верховний Суд зазначив, що відповідачу про факт смерті боржника стало відомо у липні 2012 року, відповідач звернувся у листопаді 2012 року із заявою-претензією до нотаріальної контори про включення боргових вимог до спадкової маси, тому апеляційний суд зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позову про визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором та договором іпотеки.
У справі № 636/2726/16-ц Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, вказав, що у даній справі судам слід з`ясувати який розмір заборгованості спадкодавця за зазначеним договором був на час його смерті, яке майно отримали спадкоємці, вартості успадкованого майна та чи покриває вартість отриманого майна розмір заборгованості спадкодавця.
Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, Верховний Суд у справі                                   № 607/98/17 виходив з того, що висновки суду про відмову в позові з тих підстав, що позивачем не зазначено перелік спадкового майна, не надано доказів, які підтверджують яке саме майно одержано спадкоємцями у спадщину та яка вартість цього майна, суперечать вимогам процесуального закону, оскільки суд безпідставно поклав обов`язок доказування наведених обставин на сторону позивача.
У справі № 635/1677/17 Верховний Суд зазначив, що в разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2026цс16. Таким чином, майно яке перебуває в іпотеці, навіть у разі переходу права власності на це майно до іншої особи, а також у разі заміни іпотекодержателя, не потребує додаткового визнання цього майна предметом іпотеки.
Розглядаючи позовні вимоги про виселення із зняттям з реєстрації у справі                                № 209/2032/14-ц, Верховний Суд вказав, що апеляційний суд не встановив обсяг житлової нерухомості, яка перебуває у власності відповідача, придатності цих об`єктів до проживання та неправильно застосував положення частини другої       статті 109 ЖК Української РСР. При вирішенні спору судом апеляційної інстанції, з урахуванням доводів апеляційної скарги, не надано належної оцінки добросовісності поведінки особи, яка при зверненні іпотекодержателем стягнення на предмет іпотеки через невиконання боржником своїх зобов`язань, відмовляється звільняти спірну квартиру, маючи у власності декілька інших об`єктів житлової нерухомості.
У справі, яка переглядається, АТ КБ «ПриватБанк» пропустив, визначений положеннями частини другої статті 1281 ЦК України шестимісячний строк на звернення з вимогою до спадкоємців боржника.
Таким чином фактичні обставини справи, яка є предметом касаційного перегляду та у наведених заявником справах не є однаковими.
Посилання в касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня             2018 року у справі № 522/407/15-ц є безпідставними, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновку, викладеному у зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду.
Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки, з урахуванням фактичних обставин цієї справи, судами відмовлено у задоволенні позову у зв`язку з пропуском АТ КБ «ПриватБанк» шестимісячного строку на звернення з вимогою до спадкоємців боржника, який визначений положеннями частини другої статті 1281 ЦК України.
Інші доводи касаційної скарги спростовуються встановленими судами фактами і обставинами, а також змістом правильно застосованих до спірних правовідносин норм матеріального закону.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
Щодо судових витрат 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, нема.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. В. Литвиненко	
 	 	
 	А. І. Грушицький	
 	 	
 	Є. В. Петров