УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №272/979/21 Головуючий у 1-й інст. Чуб І.А. 
Категорія 69 Доповідач Трояновська  Г. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Трояновської Г.С. 
суддів: Павицької Т.М., Радченка С.В.
з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 272/979/21 за позовом   ОСОБА_1 до   ОСОБА_2 ,  третя особа:  державний нотаріус  Андрушівської державної  нотаріальної контори Житомирської області Фещук Василь Андрійович про скасування державної реєстрації земельної ділянки, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 на заочне рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 24 січня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Чуб І.А. у смт Андрушівці,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим та просила скасувати державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер 1820387000:01:002:0087 площею 0,2500 га, що розташована: Житомирська область, Андрушівський район, село Міньківці, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, яка зареєстрована за відповідачем ОСОБА_2 та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Андрушівської державної нотаріальної контори Житомирської області Фещуком Василем Андрійовичем 02.04.2019, зареєстровано в реєстрі за № 368, спадкова справа № 167/2018 ОСОБА_2 на земельну ділянку кадастровий номер 1820387000:01:002:0087 площею 0,2500 га, що розташована Житомирська область, Андрушівський район, село Міньківці, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, судові витрати просила покласти на відповідача.
В обгрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником земельної ділянки кадастровий номер 1820387000:01:002:0087 площею 0,3480 га, що розташована по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 317338. 
З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-1814019812020 від 22.09.2020 вона дізналась, що належна їй земельна ділянка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 . ГУ Держгеокадастру у Житомирській області у листі від 14.12.2020 № М-951/0-1107/6-20 повідомило, що за наявною інформацією земельна ділянка була надана ОСОБА_1 , проте в Національній кадастровій системі власником земельної ділянки зазначений ОСОБА_2 . 
Позивач вказала, що дану технічну помилку було допущено державним реєстратором Андрушівської державної нотаріальної контори Житомирської області Фещуком В.А. 02.04.2019 при реєстрації речового права на нерухоме майно (реєстраційний номер земельної ділянки у державному реєстрі 30984022).
Згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.04.2019, яке видане державним нотаріусом Андрушівської державної нотаріальної контори Фещуком В.А., за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га кадастровий номер 1820387000:01:002:0087 із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована в с. Міньківці Андрушівського району, яка раніше належала його померлій матері ОСОБА_4 на підставі рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 04.12.2013 у справі № 601/1846/12. Проте, виходячи із порівняльного аналізу правовстановлюючих документів вбачається, що земельні ділянки мають розбіжності у площі, адресі розташування.
Позивач наголошувала, що вона набула право власності на земельну ділянку раніше, ніж спадкодавець ОСОБА_4 , а тому вважала, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 02.04.2019 видано помилково чим порушено її право власності на земельну ділянку, а відповідач набув право власності на земельну ділянку неправомірно. Виходячи із наведеного, посилаючись на положення ст. 152 ЗК України, просила задовольнити її позовні вимоги. 
Заочним рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 24 січня 2023 року у задоволенні позову.
Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Зазначає, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не звернув увагу на розбіжності площ земельних ділянок та місце розташування, що підтверджується матеріалами справи. При цьому вказує, що при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріусом не перевірено відомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Державного земельного кадастру, та не встановлено, що земельна ділянка із кадастровим номером 1820387000:01:002:0087 значиться різною площею у відповідних реєстрах, що є підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Крім того вказує, що відповідно до даних свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_5 є спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_4 , а саме земельної ділянки площею 0,2500 га, що розташована в с. Міньківці Андрушівського району Житомирської області для ведення особистого селянського господарства на підставі рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 04.12.2012 по справі № 601/1846/12. В той же час за вказаним рішенням померла ОСОБА_4 за життя набула право власності на земельну ділянку площею 0,25 для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, що розташована за адресою по АДРЕСА_2 , в реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 9094393 від 09.09.2013 міститься інформація про цільове призначення земельної ділянки – для ведення особистого селянського господарства. Більше того, земельна ділянка ОСОБА_1 розташована за адресою АДРЕСА_1 , а ділянки ОСОБА_4 – по АДРЕСА_2 в цьому ж населеному пункті. Вказує, що сам факт видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.04.2019 державним нотаріусом Андрушівської державної нотаріальної контори Фещуком В.А. на земельну ділянку з кадастровим номером 1820387000:01:002:0087, яка належить ОСОБА_1 на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку, порушує право власності останньої, а тому таке право підлягає судовому захисту в цивільному порядку. Наголошує, що підставою позову є не факт вчинення нотаріусом технічної помилки, а факт реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1820387000:01:002:0087 (з неправдивими даними) з ОСОБА_2 за наявності у ОСОБА_1 державного акту на земельну ділянку. Вказує, що позивачка не оскаржує рішення державних реєстраторів, оскільки це буде неефективним способом захисту. 
У своїх письмових запереченнях на апеляційну скаргу державний нотаріус Андрушівської державної нотаріальної контори Фещук В.А. просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Наголошує, що при видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,2500 га кадастровий номер 1820387000:01:002:0087 він здійснив лише перехід права власності від спадкодавця ОСОБА_4 до спадкоємця ОСОБА_2 . Вказує, що виправлення помилок, які виникають під час державної реєстрації земельних ділянок із спірними кадастровими номерами можливе шляхом звернення зацікавлених сторін – власників земельних ділянок до відповідних працівників Держгеокадастру.
Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходив.
Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 317338, виданого Відділом Держкомзему у Андрушівському районі, зареєстрованому в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 182030001001771 від 22.02.2012, власником земельної ділянки із кадастровим номером 1820387000:01:002:0087, площею 0,3480 га, що розташована по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства є ОСОБА_1 (т. 1 а.с.12-13).
Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 04.12.2012 визнано за ОСОБА_4 право власності на земельні ділянки площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства розташованих по АДРЕСА_2 , як на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 . (т. 1 а.с. 47).
Із копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.09.2013 на підставі вказаного рішення суду за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на земельну ділянку із кадастровим номером 1820387000:01:002:0087 в с. Міньківці Андрушівського району Житомирської області для ведення особистого селянського господарства, площа - 0,25га, дата реєстрації -30.07.2013, реєстраційний номер земельної ділянки у Державному реєстрі прав – 2410683. Такі ж відомості містяться і в Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02.04.2019 (т. 1 а.с. 48, 49, 132, 236). 
Із копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.09.2013 на підставі вище вказаного рішення суду за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на земельну ділянку із кадастровим номером 1820387000:01:002:0101 по АДРЕСА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа – 0,25 га , дата реєстрації - 30.07.2013 (а.с.237).
Із копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.09.2013 на підставі вище вказаного рішення суду за ОСОБА_4 також зареєстровано право власності на земельну ділянку із кадастровим номером 1820387000:01:002:0102 в с. Міньківці Андрушівського району Житомирської області для ведення особистого селянського господарства, площа – 0,35 га, дата реєстрації 30.07.2013 (а.с.238).
За життя ОСОБА_4 на випадок свої смерті склала заповіт на зазначене вище нерухоме майно, серед іншого, на ім`я ОСОБА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, після смерті якої була заведена спадкова справа № 167/2018.
ІНФОРМАЦІЯ_2 спадкоємець ОСОБА_2 (онук померлої) отримав три свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зокрема на:
- на земельну ділянку площею 0,2500 га, що розташована Житомирська область, Андрушівський район, с. Міньківці, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства. Земельна ділянка (кадастровий номер 1820387000:01:002:0087) належала померлій, що стверджується рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 04.12.2012, справа № 601/1846/12. Право власності на цю земельну ділянку зареєстроване 09.09.2013 ОСОБА_7 , державним реєстратором реєстраційної служби Андрушівського районного управління юстиції Житомирської області за реєстраційної служби Андрушівського РУЮ Житомирської області за реєстраційним номером 151728518203. 
-на земельну ділянку площею 0,2500 га, що розташована АДРЕСА_2 , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Земельна ділянка (кадастровий номер1820387000:01:002:0102) належала померлій, що стверджується рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 04.12.2012, справа № 601/1846/12. Право власності на цю земельну ділянку зареєстроване 09.09.2013 ОСОБА_7 , державним реєстратором реєстраційної служби Андрушівського районного управління юстиції Житомирської області за реєстраційної служби Андрушівського РУЮ Житомирської області за реєстраційним номером 151744418203. 
-на земельну ділянку площею 0,3500 га, що розташована Житомирська область, Андрушівський район, с. Міньківці, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства. Земельна ділянка (кадастровий номер 1820387000:01:002:0101) належала померлій, що стверджується рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 04.12.2012, справа № 601/1846/12. Право власності на цю земельну ділянку зареєстроване 09.09.2013 ОСОБА_7 , державним реєстратором реєстраційної служби Андрушівського районного управління юстиції Житомирської області за реєстраційної служби Андрушівського РУЮ Житомирської області за реєстраційним номером 151751418203. 
Із Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07.09.2021 вбачається, що 02.04.2019 здійснено державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер 1820387000:01:002:0087 площею 0,2500 га, що розташована: Житомирська область, Андрушівський район, село Міньківці, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства за відповідачем ОСОБА_2 (а.с. 9).
Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-1814019812020 від 22.09.2020, наданого на заяву ОСОБА_1 земельна ділянка кадастровий номер 1820387000:01:002:0087 площею 0,3480 га, що розташована по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 ( т. 1 а.с.14-18).
Згідно з матеріалами поземельної книги реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 1820387000:01:002:0087 площею 0.3480 га - для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 , відбулась 18.10.2013. В поземельній книзі наявний кадастровий план даної земельної ділянки, що належить ОСОБА_1 . Крім того дана книга містить також відомості про виникнення права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1820387000:01:002:0087 за ОСОБА_4 та в подальшому за ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 126-141).
Із відповіді Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 14.12.2020 № М-951/0-1107/6-20 слідує, що за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 земельна ділянка за кадастровим номером 1820387000:01:002:0087 площею 0,3480 га надана для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 , що посвідчено державним актом ЯМ №317338 про що міститься запис в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 182030001001771 від 22.02.2012. Однак, в Національній кадастровій системі, власником земельної ділянки за кадастровим номером 1820387000.01:002:0087 зазначений ОСОБА_2 . Відповідно до пункту 2 статті 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про земельну ділянку містять інформацію про її власників (користувачів), зазначену в частині другій статті 30 цього Закону, зареєстровані речові права відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З 01.01.2013 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та на земельні ділянки здійснюється державними реєстраторами прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Дану технічну помилку було допущено державним реєстратором Андрушівської державної нотаріальної контори Житомирської області Фещуком Василем Андрійовичем 02.04.2019 року при реєстрації речового права на нерухоме майно (реєстраційний номер земельної ділянки у Державному реєстрі 30984022) (а.с. 19).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що позивач, згідно вимог статей 13, 12, 81 ЦПК України не довів доказами, які б відповідали вимогам статей 76-80 ЦПК України, порушення його прав державною реєстрацією земельної ділянки з кадастровим номером 1820387000:01:002:0087 площею 0,25 га - для ведення особистого селянського господарства в с. Міньківці Андрушівського району та наявність підстав для скасування реєстрації даної земельної ділянки. За таких обставин відмовив у задоволенні вимог в цій частині. Також суд зазначив, що  в даному випадку обраний позивачем та її представником спосіб захисту не відповідає способу, визначеному законодавством. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст.1218 ч.1 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст.1223 ч.1 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Згідно із ч.1 ст. 1297 ЦК України  спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.
Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що зі спливом шести місяців з дня відкриття спадщини спадкоємець, діючи розумно, обачливо і добросовісно, має отримати свідоцтво про право на спадщину.
Обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно встановлено і у статті 1297 ЦК України.
Свідоцтво про право на спадщину – це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.
Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (частина перша статті 1301 ЦК України).
У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним.
У постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18) Верховний Суд виклав правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18)).
У частинах другій, третій статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; застосування інших, передбачених законом, способів.
Отже, вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину щодо земельної ділянки можуть бути заявлені особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цієї особи.
Обгрунтовуючи свої позовні вимоги в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_1 посилалася на лист ГУ Держгеокадастру у Житомирській області від 14.12.2020 № М-951/0-1107/6-20, із якого вбачається, що за наявною інформацією земельна ділянка була надана ОСОБА_1 , проте в Національній кадастровій системі власником земельної ділянки зазначений ОСОБА_2 та вказує, що дану технічну помилку було допущено державним реєстратором Андрушівської державної нотаріальної контори Житомирської області Фещуком В.А. 02.04.2019 при реєстрації речового права на нерухоме майно (реєстраційний номер земельної ділянки у державному реєстрі 30984022).
Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази колегія суддів зазначає, що ОСОБА_2 набув у власність, зокрема, і земельну ділянку площею 0,25 га, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, розташовану в с.Міньківці, Андрушівського району, Житомирської області, кадастровий номер 1820387000:01:002:0087, в порядку спадкування за заповітом майна ОСОБА_4 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.04.2019, виданого державним нотаріусом Андрушівської державної нотаріальної контори Фещуком В.А. (а.с. 8).
Апеляційний суд погоджується із твердженнями суду першої інстанції, що при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом спадкоємцю ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,2500 та кадастровий номер 1820387000:01:002:0087 нотаріус здійснив перехід права власності від спадкодавця ОСОБА_4 до спадкоємця за заповітом ОСОБА_2 .
Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 в установленому законом порядку оформив свої спадкові та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом. 
Водночас, спадкові права та порядок спадкування ОСОБА_2 позивачем не оскаржуються, відповідні підстави та обгрунтування порушення прав внаслідок видачі свідоцтва про право на спадщину всупереч наведеним вище положенням закону, нею не наводяться. Відтак підстави для задоволення позовних вимог з огляду на наведені вище обставини та норми закону відсутні.
Разом із тим, порушення своїх майнових прав щодо земельної ділянки ОСОБА_1 по суті обгрунтовує здійсненням технічної помилки в зазначенні кадастрового номера земельної ділянки 1820387000:01:002:0087 у правовстановлюючих документах відповідача, яка фактично належить їй на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 317338, виданого Відділом Держкомзему у Андрушівському районі, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 182030001001771 від 22.02.2012.
Колегія суддів зазначає, що кадастровий номер спадковій земельній ділянці нотаріус не присвоював, а лише засвідчив перехід спадкових прав на підставі наявних правовстановлюючих документів. Отже, нотаріусом в цьому випадку не була допущена технічна помилка.
Досліджуючи копію Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.09.2013, на підставі якого видавалося оспорюване свідоцтво про право на спадщину за заповітом, судом встановлено, що за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на земельну ділянку із кадастровим номером 1820387000:01:002:0087 в с. Міньківці Андрушівського району Житомирської області для ведення особистого селянського господарства, площа 0,25 га, дата реєстрації 30.07.2013, реєстраційний номер земельної ділянки у Державному реєстрі прав – 2410683.
Із вказаного Витягу та оспорюваного свідоцтва про право на спадщину вбачається, що дії по державній реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі вчинялися державним кадастровим реєстратором в Андрушівському районі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області.
Правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру регулюються Законом України "Про Державний земельний кадастр". 
Порядок виправлення помилок, допущених при веденні Державного земельного кадастру передбачено положеннями статті 37 Закону "Про Державний земельний кадастр", а процедура та вимоги щодо ведення Державного земельного кадастру визначено постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру" від 17 жовтня 2012 року №1051, зокрема і порядок усунення допущених державним кадастровим реєстратором технічних помилок, що в подальшому є підставою відповідних змін і до запису до Державного реєстру прав.
Виходячи з вимог Закону України "Про Державний земельний кадастр",  колегія суддів зазначає, що присвоює кадастрові номери земельним ділянкам - державний кадастровий реєстратор.
Як вбачається із матеріалів справи, земельним ділянкам площею 0,3480 га, яка належить позивачу ОСОБА_1 та площею 0,25 га, яка належить відповідачу ОСОБА_2 було присвоєно однаковий кадастровий номер під час державної реєстрації земельних ділянок. Доказів того, що це є одна і та ж земельна ділянка, та що ОСОБА_2 не мав права на спадкування суду не надано.
Матеріалами справи доводиться, що вказані земельні ділянки знаходяться за різними адресами та мають різну площу.
Оскільки присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам здійснює державний кадастровий реєстратор, а не нотаріус, тому суд першої інстанції правильно вказав, що доводи позивача та її представника щодо того, що технічна помилка допущена нотаріусом при видачі відповідачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом та скасування державної реєстрації земельної ділянки кадастровий номер 1820387000:01:002:0087 площею 0,2500 га як похідної (з огляду на підстави позову) є безпідставними.
Таким чином колегія суддів зазначає, що із аналізу поданих правовстановлючих документів, поземельних книг та відомостей Державного кадастрового реєстру технічна помилка допущена саме державним кадастровим реєстратором, порядок виправлення якої чітко передбачено законом шляхом звернення до компетентних органів у визначеному Законом порядку, а тому з урахуванням предмету заявленого позову, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_3 про те, що свідоцтво про право на спадщину видано ОСОБА_2 на. земельну ділянку кадастровий номер 1820387000:01:002:0087, яку останній не міг спадкувати, адже вона належить  ОСОБА_1 , а не спадкодавці ОСОБА_4 не заслуговують на увагу, оскільки право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га кадастровий номер 1820387000:01:002:0087 відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав па нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 9094393 від 09.09.2013 за власником ОСОБА_4 було зареєстроване з відкриттям розділу 30.07.2013. А право власності на земельну ділянку площею 0,3480 га кадастровий номер 1820387000:01:002:0087 відповідно до Витягу з державного земельного кадастру № НВ-1814019812020 від 22.09.2020 за власником ОСОБА_1 було зареєстроване 18.10.2013, тобто пізніше. При чому в обох випадках значиться, що органом, що здійснив державну реєстрацію цих земельних ділянок є Відділ Держземагенства в Андрушівському районі.
Колегія суддів ще раз наголошує, що при видачі свідоцтва про право па спадщину за заповітом спадкоємцю ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,2500 га кадастровий номер 1820387000:01:002:0087 нотаріус здійснив лише перехід права власності від спадкодавця ОСОБА_4 до спадкоємця ОСОБА_8 , оскільки Розділ в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно був відкритий ще 09.09.2013 державним реєстратором Попіль В.В.
Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, судом надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникли в застосуванні норм матеріального та процесуального законодавства до спірних правовідносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції, про що зазначено у мотивувальній частині цієї постанови.
Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Виходячи із наведеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено із дотриманням норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а тому підстави для його скасування відсутні.
Оскільки апеляційна скарга Житомирським апеляційним судом залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, тому питання про розподіл судових витрат не вирішується. 

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Заочне рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 24 січня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і з цього дня може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий         Судді: