ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

11 квітня 2023 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/3951/22
Головуючий у першій інстанції – Логвіна Т. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/428/23

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.
суддів:  Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,
із секретарем – Шкарупою Ю.В., 
учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 28 листопада 2022 року (місце ухвалення – м. Чернігів, дата складання повного рішення –  08.12.2022)  у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання дитини,
                                        В С Т А Н О В И В :
У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про відібрання дитини. В обґрунтування позову посилалась на те, що сторони від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згодом сімейне життя не склалося та згідно рішення Новозаводського районного суду від 03.06.2019 шлюб розірвано. Позивачка посилається на постанову апеляційного суду від 21.06.2022, якою місце проживання дитини визначено з матір`ю, проте відповідач, ігноруючи вказану постанову суду, відмовляється віддавати позивачці дитину, спроби повернути дитину виявилися безрезультатними.
У позові ОСОБА_1 просить негайно відібрати малолітнього сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у особи, яка її незаконно утримує – відповідача ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та передати дитину позивачці. Стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати. Допустити негайне виконання рішення суду в частині відібрання дитини та передачі матері.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 28.11.2022 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Вирішено малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відібрати у батька ОСОБА_2 та передати матері ОСОБА_1 . В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 992,40 грн.
Рішення суду обґрунтовано тим, що оскільки постановою апеляційного суду визначено місце проживання дитини з матір`ю та рішення суду на даний час не виконано, дитина проживає разом з батьком, та враховуючи що позивач жодних доказів на підтвердження загрози життю дитини з боку батька не надала, а тому місцевий суд не вбачає підстав для негайного  виконання рішення в частині відібрання дитини, з врахуванням чого позов задоволено частково.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить відмовити ОСОБА_1 в повному обсязі, залишити дитину проживати з батьком, справу повернути на перегляд до першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з рішенням про визначення місця проживання дитини з матір`ю, при цьому апелянт посилається на те, що позивачкою під час визначення місця проживання дитини, яка перебувала у фактичних шлюбних відносинах з іншим чоловіком, не було надано доказів на право власності на житло, в якому просила визначити місце проживання сина та не надано дозволу від власників квартири про таке проживання. 
За доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 чинила перешкоди у спілкуванні з дитиною ОСОБА_2 , проте дитина повідомляла, що хоче поїхати додому до батька та проживати з ним. Апелянт посилається на неналежне виховання позивачкою дитини та залякування відповідача зі сторони позивачки з залученням інших осіб. Зазначає, що позивачка належним чином не виконує обов`язок щодо сплати аліментів на сина, та звернулась з позовом про відібрання дитини передчасно, оскільки на розгляді касаційного суду перебуває справа щодо визначення місця проживання дитини.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. В обґрунтування посилається на законність та обґрунтованість судового рішення та безпідставність апеляційної скарги.
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України  учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу від Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради до суду подано не було.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що сторони мають дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 (а.с. 8).
Згідно копії судового наказу виданого Деснянським районним судом 19.01.2021 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку і не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12.01.2021 та до досягнення дитиною повноліття (а.с. 14).
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 21.06.2022 скасовано рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.11.2021, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини задоволено, визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини відмовлено (а.с. 18-25, 86-93).
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки постановою апеляційного суду визначено місце проживання дитини з матір`ю та рішення суду на даний час не виконано, дитина проживає разом з батьком, та враховуючи що позивач жодних доказів на підтвердження загрози життю дитини з боку батька не надала, а тому місцевий суд не вбачає підстав для негайного  виконання рішення в частині відібрання дитини, з врахуванням чого позов задоволено частково.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.
Доводи апеляційної скарги цей висновок суду не спростовують, враховуючи наступне.
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального  розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
При цьому положення вказаної Конвенції, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
У частині першій статті 170 СК України визначено, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.
У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.
Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.
ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).
Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Відповідно до статті 8 цієї Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.
При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.
Згідно з частинами першою, другою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для захисту прав позивачки та малолітньої дитини, оскільки відповідач ОСОБА_2 у добровільному порядку постанову Чернігівського апеляційного суду від 21.06.2022, якою визначено місце проживання малолітньої дитини з матір`ю, не виконує. Судом при розгляді справи № 750/9620/20 встановлено, що визначення місця проживання дитини із матір`ю відповідатиме якнайкращим її інтересам.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду про те, що відповідачем ОСОБА_2 належними та допустимими доказами, як в суді першої, так і апеляційної інстанції не доведено, що відібрання малолітньої дитини та передачу матері створює загрозу її життю та здоров`ю або негативно впливатиме на її розвиток. Відсутні докази на підтвердження того, що повернення дитини матері буде суперечити її інтересам.
Наведені в апеляційній скарзі доводи, які зводяться до незгоди з рішенням про визначення місця проживання дитини з матір`ю були предметом дослідження у судах під час розгляду справи № 750/9620/20 щодо визначення місця проживання дитини, із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 чинила перешкоди у спілкуванні з дитиною ОСОБА_2 , неналежно виховує дитину та посилання заявника на залякування його зі сторони позивачки з залученням інших осіб, неналежне виконання позивачкою обов`язку щодо сплати аліментів на сина, є необгрунтованими, оскільки у підтвердження вказаних обставин апелянтом не надано жодного належного та допустимого доказу.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Безпідставним є посилання заявника як на підставу для скасування оскаржуваного рішення суду на те, що позивачка ОСОБА_1 звернулась з позовом про відібрання дитини передчасно, оскільки на розгляді касаційного суду перебуває справа щодо визначення місця проживання дитини.
Перевіривши вказані доводи скаржника судом апеляційної інстанції встановлено, що постановою Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 750/9620/20 касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, постанову Чернігівського апеляційного суду від 21.06.2022 залишено без змін.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                     П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 28 листопада 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.
Повний текст судового рішення складено 12.04.2023.
Головуючий                                                         Судді: