ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4702/23 Справа № 229/1858/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Гонтар А.Л. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 травня 2023 року                                                                 м.Кривий Ріг
справа № 229/1858/17
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Остапенко В.О.,
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.
секретар судового засідання Гладиш К.І.
сторони:
позивач  ОСОБА_1 
відповідачі Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державна казначейська служба України,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 09 лютого 2023 року, яке ухвалено суддею Гонтар А.Л. у м. Дружківка Донецької області та повний текст судового рішення складено 09 лютого 2023 року, 
УСТАНОВИВ:
В травня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок антитерористичної операції.
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що вона є власником садового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . У березні 2017 року їй стало відомо, що її садовий будинок повністю згорів у зв`язку з масовими обстрілами села 15 березня 2017 року. Відповідно до довідки садівницького товариства «Монтажник-2» при Шахтоспецмонтажному управлінні тресту «Донецьквуглебуд» садовий будинок згорів вщент внаслідок прямого попадання в нього бойового снаряду. Пожежні підрозділи участі у ліквідації пожежі не приймали участь у зв`язку з обстрілами села з вогнепальної зброї. Позивач вважає, що шкода, яка спричинена їй внаслідок проведення антитерористичної операції у Донецькій області, підлягає відшкодуванню державою Україна з розрахунку вартості 1 кв.м загальної площі будинку 7 943 грн. Оскільки загальна площа садового будинку складає 61,7 кв.м, то відшкодуванню підлягає завдана шкода у сумі 490 083,10 грн.
На підставі наведеного вище позивач просила суд стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України за рахунок Державного бюджету України в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої її житлу внаслідок проведення антитерористичної операції на території Донецької області 490 083,10 грн. 
 Рішенням Дружківського міського суду від 07 грудня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні її позовних вимог до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача – Державна служба України з надзвичайних ситуацій, про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок антитерористичної операції.
Постановою Апеляційного суду Донецької області від 03 квітня 2018 року рішення Дружківського міського суду від 07 грудня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача – Державна служба України з надзвичайних ситуацій, про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок антитерористичної операції відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 03 червня 2020 року рішення Дружківського міського суду від 07 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 03 квітня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до Дружківського міського суду.
Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 09 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з Держави України в особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 85 000 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі Кабінет Міністрів України просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі, посилаючись на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не прийняв до уваги правову позицію, викладену в постанові Верховного суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 242/1186/18, в які зазначено, що судами не встановлений причинно-наслідковий зв`язок між проведенням силами Держави України АТО та руйнуванням майна позивача. Обставини порушення державою негативного конвенційного обов`язку для відшкодування матеріальної шкоди не зазначено.
Судом першої інстанції не встановлено обставин пошкодження майна позивача, не оцінено причини, зміст порушення та зумовлених ним наслідків для потерпілої, чи було з боку Держави проведено об`єктивне й ефективне розслідування факту втручання у право позивача мирно володіти своїм майном, не зазначив докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
Апелянт посилається на те, що позивач не обґрунтувала, що Держава Україна до того моменту, як відбулось руйнування її майна внаслідок артилерійського обстрілу, знала про можливість обстрілу з боку незаконних збройних формувань, могла вжити але не вжила заходи, які б усунули ризик для майна.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на переконання представника позивача, апеляційну скаргу – залишити без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника Кабінету Міністрів України – Богданова Р.К., в режимі відеоконференції, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом установлено та з матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 є власницею садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 61,7 кв.м., що підтверджується рішенням Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області № 2/250/308/13 ЄУН 0555/1603/2012 від 15 січня 2013 року та витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 769105 від 26 лютого 2013 року (том 1 а.с.10,11).
В довідці без дати, складеній головою садівницького товариства «Монтажники-2» при Шахтоспецмонтажному управлінні тресту «Донецьквуглебуд» Сахно Н.М., вказано, що вищевказаний садовий будинок згорів внаслідок попадання в нього бойового снаряду (том 1 а.с.15).
Листом Департаменту фінансів Донецької обласної державної адміністрації № 02-02/22-1940-4 від 30 жовтня 2017 року вказано, що матеріальна допомога ОСОБА_1 на відновлення пошкодженого майна, а саме, садового будинку АДРЕСА_1 з обласного бюджету не надавалась (том 1 а.с.241).
У листі Ясинуватської районної військово-цивільної адміністрації Донецької області № 02-1834/51 від 01 листопада 2017 року вказано, що с. Василівка Верхньоторецької селищної ради Ясинуватського району знаходиться у мілітарізованій зоні, в якій продовжуються бойові дії, артилерійські обстріли (том 2 а.с.1-2).
Відповідно до листа заступника начальника ВП начальника СВ Дружківського ВП Краматорського ВП ГУП в Донецької області № 203/06/2017 від 14 листопада 2017 року зазначено, що матеріали кримінального провадження за зверненням ОСОБА_1 спрямовані за підслідністю до СБУ України (том 2 а.с.17).
Згідно висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи № 6 від 16 квітня 2021 року встановлено, що ринкова вартість садового будинку, що належить ОСОБА_1 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею будинку 61,7 кв.м. з урахуваням задовільного технічного стану, станом на 15 березня 2017 року складала 84 344 грн. (том 3 а.с.128-140).
Позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок антитерористичної операції, посилалась на те, що їй завдані збитки внаслідок проведення антитерористичної операції.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення на користь позивача за рахунок держави грошової компенсації у розмірі 85 000 грн.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Частиною четвертою статті 41 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частин першої-третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним.
Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з предметом й підставою позову.
Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Згідно з пунктами 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.
Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, то суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.
Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 убачається, що вона звернулася до суду з метою отримати від держави відшкодування за пошкодження (знищення) під час терористичного акту її майна, на яке вона, на її думку, має право згідно із законодавством України.
Також позивач зазначала, що право на судовий захист їй гарантовано Конституцією України, в тому числі щодо захисту права власності, а право на відшкодування шкоди передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтею 86 Кодексу цивільного захисту України.
Згідно зі статтею 86 Кодексу цивільного захисту України забезпечення житлом постраждалих, житло яких стало непридатним для проживання внаслідок надзвичайної ситуації, здійснюється місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування та суб`єктами господарювання шляхом: надання житлових приміщень з фонду житла для тимчасового проживання; позачергового надання житла, збудованого за замовленням місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування та суб`єктів господарювання; будівництва житлових будинків для постраждалих; 4) закупівлі квартир або житлових будинків. Будівництво або закупівля житлових будинків чи квартир для постраждалих, які проживали в будинках державного або комунального житлового фонду, здійснюється за рахунок державних коштів, виділених на зазначені цілі, з урахуванням площі жилих (нежилих) приміщень та кількості кімнат, якими володів постраждалий. Будівництво або закупівля житлових будинків чи квартир для постраждалих, які проживали у приватному житловому фонді, здійснюється за рахунок державних коштів, які виділяються на зазначені цілі, за вирахуванням коштів, отриманих постраждалим за страхування будинку, якщо будинок був застрахований. Постраждалі, які проживали у приватному житловому фонді, мають право на власне будівництво житлового будинку на умовах фінансування, зазначених у частині третій цієї статті, з одержанням для цього земельних ділянок. Придбання шляхом централізованої закупівлі житлового будинку чи квартири для постраждалого здійснюється за бажанням одержувача. Закупівля житлових будинків чи квартир для постраждалих може здійснюватися у населеному пункті, де він проживав, або за їх згодою у будь-якому населеному пункті України. Якщо будівництво або закупівля квартири (житлового будинку) для постраждалих здійснюється місцевими державними адміністраціями та органами місцевого самоврядування, суб`єктами господарювання, грошова компенсація за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) не виплачується. Постраждалі, яким виплачено грошову компенсацію за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок), житлом за рахунок держави не забезпечуються. Забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання. Розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна.
Крім того, позивач посилалася на відсутність компенсації завданої шкоди в продовж тривалого часу та не відновлення будинку; відсутність спеціального порядку відшкодування за пошкоджений внаслідок терористичного акта будинок; нездатність держави захищати власність у розумінні ЄСПЛ.
Позивач вказувала про те, що правова позиція ЄСПЛ ґрунтується на твердженні про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок та, як наслідок, особисту і майнову безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського миру і порядку, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду. Причому, причиною настання шкоди можуть бути будь-які обставини: не тільки теракти, але і, наприклад, масові заворушення. Таким чином, для виникнення обов`язку держави з відшкодування шкоди не має значення, виходила насильницька дія від посадових осіб держави, або терористів, або невстановлених осіб.
Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів.
Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави з гарантування прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні.
Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав.
Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98,       § 49, 50).
Тобто особа, яка має майновий інтерес, може розглядатися як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.
Позивач обґрунтувала розмір завданої їй майнової шкоди тим, що вартість 1 кв.м загальної площі будинку становить 7 943 грн., тому вартість 61,7 кв.м становить 490 083,10 грн., керуючись при цьому частиною десятою статті 86 Кодексу цивільного захисту України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Позивач зазначила, що шкода завдана внаслідок терористичного акту, має бути відшкодована державою.
Статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачено, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.
З огляду на зміст вказаних положень, реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена в залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам нерухомості громадян, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами.
При цьому, на час виникнення спірних правовідносин та пред`явлення цього позову в суд в законодавстві України була відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine), заява № 54904/08).
На підставі наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави Україна такого відшкодування за пошкоджене в період проведення антитерористичної операції домоволодіння.
З аналогічних підстав не породжує у позивача такого очікування і стаття 85 Кодексу цивільного захисту України, відповідно до якої відшкодування матеріальних збитків постраждалим внаслідок надзвичайних ситуацій здійснюється у порядку, визначеному законом.
Отже, право на отримання за рахунок держави компенсації за шкоду, заподіяну в період проведення антитерористичної операції, внаслідок пошкодження під час терористичного акту належного позивачу на праві власності житлового будинку не має у законодавстві України такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача.
Стаття 86 Кодексу цивільного захисту України регламентує забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій і встановлює умови як такого забезпечення, так і його заміни грошовою компенсацією. Тому припис частини десятої вказаної статті (який передбачає, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна) не можна застосувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема частини дев`ятої, яка передбачає умовою забезпечення житлом постраждалого або виплати грошової компенсації за рахунок держави добровільне передання постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання.
Кодекс цивільного захисту України не покладає тягар виплати відшкодування винятково на державу, так як передбачає існування страхування у сфері цивільного захисту, метою якого, зокрема є страховий захист майнових інтересів суб`єктів господарювання і громадян від шкоди, яка може бути заподіяна внаслідок надзвичайних ситуацій, небезпечних подій або проведення робіт із запобігання чи ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій (пункт 1 частини першої статті 49 цього Кодексу). Відшкодування матеріальних збитків постраждалим здійснюється за рахунок не заборонених законодавством джерел, зокрема коштів за договорами добровільного страхування, укладеними відповідно до законодавства про страхування (пункт 3 частини третьої статті 84 Кодексу цивільного захисту України).
Установивши, що належний позивачу будинок, що розташований за адресою:  АДРЕСА_1  зруйнований в результаті обстрілу під час бойових дій, а саме під час проведення антитерористичної операції, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач має право на компенсацію від держави за невиконання нею свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому, суд першої інстанції правильно виходив з того, що вимоги позивача про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акту майно на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними.
Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки); у процесуальному аспекті, хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами.
Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної пошкодженням будинку внаслідок терористичного акту, був відсутній на момент виникнення спірних правовідносин (позитивний матеріальний обов`язок).
Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (див., наприклад, вирішення проблеми відповідальності держави за порушення права заявників на доступ до їхнього майна: рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини» (Dogan and Others v. Turkey), заява № 8803-8811/02 й інші; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Чірагов та інші проти Вірменії» (Chiragov and Others v. Armenia), заява № 13216/05, § 188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Саргсян проти Азербайджану» (Sargsyan v. Azerbaijan), заява № 40167/06, § 152-242).
Відсутність на час виникнення спірних правовідносин та на час розгляду справи в суді першої інстанції у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).
Засоби юридичного захисту, які вимагаються згідно зі статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.
Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, провадження № 14-17цс19.
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
При цьому слід враховувати, що згідно з частиною першою статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Необхідність встановлення компенсаційного механізму за пошкоджене/зруйноване майно в умовах збройного конфлікту підтверджена у численних рішеннях ЄСПЛ (зокрема, рішення у справах: «Лоїзіду проти Туреччини» від 18 грудня 1996 року, заява № 15318/159; «Кіпр проти Туреччини» від 10 травня 2001 року, заява № 25781/94, «Чірагов та інші проти Вірменії» від 16 червня 2015 року, заява № 13216/05, «Саргсян проти Азербайджану» від 16 червня 2015 року, заява № 40167/06).
У справі «Докіч проти Боснії та Герцеговини» (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2010 року, заява № 6518/04) ЄСПЛ підкреслив, що заявник чітко виразив погодження на компенсацію замість реституції і, таким чином, отримав право на відповідну суму. ЄСПЛ також констатував відсутність компенсаційної схеми, яка відповідає стандартам та практиці цього Суду, а розмір запропонованої Урядом компенсації за 1 кв. м визнав занадто малим, застосувавши критерій «ринкової вартості майна».
На підставі цієї практики ЄСПЛ, яка є сталою, а відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вона є джерелом права в Україні, так само виникають легітимні очікування щодо отримання компенсації за пошкоджене/зруйноване майно в результаті проведення антитерористичної операції, а мовою ЄСПЛ - збройного конфлікту на території, підконтрольній Уряду України.
У будь-якому випадку, коли в обставинах цієї справи стоїть питання у застосуванні концепції легітимних очікувань особи чи позитивних зобов`язань держави, перевагу мають позитивні зобов`язання держави.
Враховуючи відсутність в Україні спеціальних підзаконних нормативно-правових актів на час виникнення спірних правовідносин та розгляду справи в суді першої інстанції щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його майну, яке було пошкоджене або знищене під час проведення антитерористичної операції на окремих територіях Донецької та Луганської областей, а також порядку визначення її розміру, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що порушення права позивача, встановленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, підлягає захисту шляхом виплати компенсації від держави, оскільки позивач довела, що певний позитивний обов`язок з боку держави не був виконаний стосовно її права власності на майно.
Вищенаведене узгоджується з правовими позиціями, наведеними в постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 423/2245/16-ц, провадження № 61-25144св18, від 04 березня 2020 року у справі № 237/557/18-ц, провадження № 61-47151св18, від 27 травня 2020 року у справі № 242/1676/17, провадження № 61-16126св18, від 08 вересня 2021 року у справі № 757/54567/16-ц, провадження № 61-12267св20, від 06 грудня 2021 року у справі № 229/667/18, провадження № 61-8054св21, від 26 травня 2022 року у справі № 419/832/17, провадження № 61-1650св21, від 11 січня 2023 року у справі № 757/55931/17-ц, провадження № 61-21497св21, від 20 січня 2023 року у справі № 265/6582/16-ц, провадження № 61-15567св21, від 22 квітня 2023 року у справі № 757/15335/18-ц, провадження № 61-13278 св 22, та постанові Велика Палата Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/378/19. 
Суд першої інстанції, ураховуючи фактичні обставини справи, за принципом розумності та справедливості, використовуючи дискреційні повноваження, та з урахуванням наведеної вище практики ЄСПЛ дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошової компенсації в розмірі 85 000 грн.
Доводи касаційної скарги Кабінету Міністрів України про те, що позивачем не доведено заподіяння шкоди саме цим державним органом є безпідставними, оскільки з огляду на повноваження заявника з організації боротьби з тероризмом в Україні, забезпечення її необхідними силами, засобами та ресурсами, і враховуючи особливості процесуального представництва держави Україна, як сторони справи та характер спірних правовідносин, Кабінет Міністрів України є належним представником держави у цій справі.
Також колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги Кабінету Міністрів України про те, що суд першої інстанції не встановлено обставин пошкодження майна позивача, не оцінено причини, зміст порушення та зумовлених ним наслідків для потерпілої, чи було з боку держави проведено об`єктивне й ефективне розслідування факту втручання у право позивача мирно володіти своїм майном, не зазначив докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, оскільки факт пошкодження (зруйнування) житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей у період проведення антитерористичної операції є загальновідомим фактом, а тому в силу приписів частини другої статті 61 ЦПК України 2004 року (частина третя статті 82 ЦПК України) не потребує доказуванню. Факт пошкодження будинку позивача внаслідок проведення антитерористичної операції підтверджується наявними у матеріалах справи документами, зокрема довідкою складеною головою садівницького товариства «Монтажник-2» при Шахтоспецмонтажному управлінні тресту «Донецьквуглебуд», під сумнів не ставився.
Крім того, листом Ясинуватської районної військово-цивільної адміністрації Донецької області № 02-1834/51 від 01 листопада 2017 року підтверджується, що с. Василівка Верхньоторецької селищної ради Ясинуватського району знаходиться у мілітарізованій зоні, в якій продовжуються бойові дії, артилерійські обстріли.
Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що позивач не обґрунтувала, що Держава Україна до того моменту, як відбулось руйнування її майна внаслідок артилерійського обстрілу, знала про можливість обстрілу з боку незаконних збройних формувань, могла вжити але не вжила заходи, які б усунули ризик для майна, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено порушення права позивача, встановлене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки Державою Україна не був виконаний стосовно її права власності на майно позитивний обов`язок, який полягає в тому, що в Україні не встановлено законодавчі положення щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його майну, яке було пошкоджене або знищене під час проведення антитерористичної операції на окремих територіях Донецької та Луганської областей, а також порядку визначення її розміру.
Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, то порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків – як негативного, так і позитивного матеріального чи позитивного процесуального – може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації (відшкодування). Остання може мати різні форми та розміри, що залежатимуть, зокрема, від виду конкретного порушення, вчинення якого державою за конкретних обставин необхідно встановити.
Посилання ж апеляційної скарги на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 19 жовтня 2022 року у справі 242/1186/18 є безпідставними, оскільки встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, у цій справі та у справі, що переглядається, є різними.
Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, постановив ухвалу, яка відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України залишити без задоволення.
Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 09 лютого 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 02 травня 2023 року.

Головуючий: 

Судді: