ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" травня 2023 р.           Справа№ 910/10681/22
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Полякова Б.М.
суддів:            Грека  Б.М. 
          Доманської  М.Л. 

за участю секретаря судового засідання Дюкарєвої І.М.
перевіривши матеріали апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Медіа Маркет» 
на рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2023
у справі №                 910/10681/22 (суддя Марченко О.В.)
за позовом     товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Медіа Маркет» 
до     приватного підприємства «Світова Музика» та общества с ограниченной ответственностью «ОЛЛ Мьюзик Паблишинг» (товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛЛ Мьюзік Паблішинг»; с. Буньково, міський округ Істра, Московська область, російська федерація, 143500; основний реєстраційний номер 1087746444895)
про     визнання недійсною додаткової угоди від 01.02.2020 до договору від 01.01.2016 №01/2016-Л про передачу майнових прав на об`єкти авторських прав,за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 02.05.2023
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Медіа Маркет» (далі - Телерадіокомпанія) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про визнання недійсною додаткової угоди від 01.02.2020 (далі - Додаткова угода) до договору від 01.01.2016 №01/2016-Л про передачу майнових прав на об`єкти авторських прав (далі - Договір), укладеного приватним підприємством «Світова Музика» (далі - Підприємство) та обществом с ограниченной ответственностью «ОЛЛ Мьюзик Паблишинг» (товариством з обмеженою відповідальністю «ОЛЛ Мьюзік Паблішинг», далі - Товариство).
Позовні вимоги мотивовано тим, що: 01.01.2016 Підприємством (ліцензіат) і Товариством (ліцензіар) було укладено Договір, за умовами якого ліцензіар передає ліцензіату на територію та на строк дії Договору виключні майнові авторські права на всі твори, що належать до каталогу «ОЛЛ Мьюзік Паблішинг» (Каталог), що є частиною Договору; права, що належать ліцензіару на території країн СНД, що передаються згідно з Договором, є право використовувати, а також дозволяти або забороняти використання творів такими способами: публічного сповіщення, включаючи повторне публічне сповіщення та будь-яку ретрансляцію; публічного виконання; публічного показу; прокату і т.д.; поширення шляхом продажу або іншого відчуження через будь-які види зв`язку, включаючи мобільний та Інтернет; відтворення та розповсюдження шляхом продажу чи іншого відчуження творів у механічному записі на будь-яких видах носіїв; використання творів у складі програм телебачення (пункт 1.1 Договору в редакції додаткової угоди від 01.02.2020); відповідачами неодноразово було укладено додаткові угоди до Договору, зокрема, додаткову угоду від 01.02.2020, якою було внесено зміни до пунктів 1.1, 1.3 і 2.6 Договору та змінено назву Договору з «на передачу в управление имущественных прав на объекты авторских прав» на «про передачу имущественных прав на объекты авторских прав»; позивач зазначає, що Підприємство на момент укладення Договору: не було організацією колективного управління і не могло набути такого статусу в силу своєї організаційної форми (приватне підприємство створюється саме з метою отримання прибутку); не набуло будь-яких прав на будь-які твори за Договором, адже вони передавалися йому в управління; не мало будь-яких правових підстав для отримання винагороди за використання творів з каталогу «ОЛЛ Мьюзік Паблішинг»; виходячи зі змісту Договору та додаткової угоди від 01.02.2020 відповідачі здійснили виключно підміну назви Договору та його предмету без зміни істотних умов Договору; додаткова угода від 01.02.2020 за своїм змістом не була направлена на набуття Підприємством майнових прав на твори, про що свідчить здійснення відрахувань на користь Товариства, що підтверджує ліцензійний характер правовідносин відповідачів.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.02.2023 відмовлено у задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Медіа Маркет» (вул. Павлівська, буд. 29, кім. 23А, м. Київ, 01135; ідентифікаційний код 31306998) до приватного підприємства «Світова Музика» (вул. Сабурова, буд. 16, кв. 119, м. Київ, 02222; ідентифікаційний код 40075815) та общества с ограниченной ответственностью «ОЛЛ Мьюзик Паблишинг» (товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛЛ Мьюзік Паблішинг»; с. Буньково, міський округ Істра, Московська область, російська федерація, 143500; основний реєстраційний номер 1087746444895) про визнання недійсною додаткової угоди від 01.02.2020 до договору від 01.01.2016 №01/2016-Л про передачу майнових прав на об`єкти авторських прав.
Ключовим мотивом рішення є:
-          укладена відповідачами Додаткова угода до Договору №01/2016Л не змінює правової природи останнього, який є ліцензійним, і жодним чином не порушує права Телерадіокомпанії, а поданий позивачем позов фактично є запереченням проти позовних вимог Підприємства у справі №910/3419/21.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, ТОВ «Телерадіокомпанія «Медіа Маркет» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення     суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Ключовим аргументом скарги є:
-          позивач на законних підставах звернувся до суду з позовною заявою щодо визнання Додаткової угоди до Договору №01/2016Л недійсною.
Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи № 910/10681/22 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Поляков Б.М., судді - Отрюх Б.В., Грек Б.М.                 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/10681/22, відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи.
На виконання ухвали від 13.03.2023 з Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи № 910/10681/22.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.03.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Медіа Маркет» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2023 у справі № 910/10681/22, розгляд справи призначено на 18.04.2023.
Розпорядженням керівника апарату від 17.04.2023 у зв`язку з перебування суддів Грека Б.М. та Отрюха Б.В., які не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустках призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду справи №910/10681/22 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Поляков Б.М., судді Копитова         О.С., Доманська         М.Л.
В судовому засіданні 18.04.2023 колегія суддів оголосила перерву в розгляді справи №910/10681/22 до 02.05.2023.
Розпорядженням В.о. керівника апарату від 01.05.2023 у зв`язку з перебування судді Копитової О.С., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду справи №910/10681/22 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Поляков Б.М., судді Грек Б.М., Доманська         М.Л. Зазначена колегія суддів сформована відповідно до рішення загальних зборів суддів Північного апеляційного господарського суду від 02.10.2018 зі змінами від 12.11.2019 й може розглядати справи про банкрутство та справи у спорах, які пов`язані з процедурою банкрутства, справи у спорах щодо захисту прав на об`єкти інтелектуальної власності. 
Відтак, судова колегія зазначає, що визначений за допомогою автоматизованої системи розподілу судової справи склад колегії суддів є судом, встановленим законом, у розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Zand v. Austria», висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».
В силу положень ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, Господарським судом міста Києва було розглянуто позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Медіа маркет» (надалі за текстом - Позивач) до Приватного підприємства «Світова музика» (надалі за текстом -Відповідач 1) та Общества з ограниченной ответственностью «ОЛЛ МЬЮЗИК ПАБЛИШИНГ» (надалі за текстом - Відповідач 2) про визнання недійсною додатковою угоди від 1 лютого 2020 року (надалі за текстом - Додаткова угода) до договору від 1 січня 2016 року №01/2016-Л про передачу майнових прав на об`єкти авторського права та 13.02.2023 відмовив у задоволенні позовної заяви повністю, зазначивши у своєму рішенні: «...Проте укладена відповідачами Додаткова угода до Договору №01/2016Л не змінює правової природи останнього, який є ліцензійним, і жодним чином не порушує права Телерадіокомпанії, а поданий позивачем позов фактично є запереченням проти позовних вимог Підприємства у справі № 910/3419/21. Слід зазначити, що наявність або відсутність у Підприємства прав здійснювати стягнення з Телерадіокомпанії на підставі Договору №01/2016Л має вирішувати суд в межах розгляду судом справи №910/3419/21, а тому в задоволенні позову у даній справі слід відмовити...».
При цьому суд першої інстанції у своєму рішенні не наводить будь-яких аргументів того, як розгляд справи №910/3419/21 впливає на розгляд цієї справи по суті і якими нормами процесуального законодавства суд керувався при відмові у задоволені позовної заяви у цій справі. Тобто, фактично суд відмовив у задоволенні позовної заяви щодо визнання Додаткової угоди недійсною виключно у зв`язку з тим, що Відповідачем 1 на підставі Додаткової угоди, подано до суду позовну заяву про стягнення з Позивача компенсації за використання творів та не посилається на норми права, які б обґрунтовували відмову у задоволені позову по цій справі та не зазначає, що у Позивача відсутнє порушене право чи законний інтерес. 
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Відповідно до ст.4 ГПК України судовому захисту підлягає не тільки порушене право, але й законний інтерес особи. 
Оспорювана Додаткова угода використовується Відповідачем 1 для стягнення з Позивача грошових коштів, що прямо порушує право і законний інтерес Позивача на вільне розпорядження його власністю. Крім того, господарська діяльність Позивача, зокрема, пов`язана з постійним використанням необмежного переліку зафіксованих у опублікованих з комерційною метою фонограмах об`єктів авторського права. У даному випадку предметом судового захисту є законний інтерес Позивача, який полягає у можливості Позивача використовувати у своїй господарській діяльності фонограми музичних творів (у тому числі тих, на які Відповідачі ніби то заявляють свої права) на законних підставах, відповідно до ст.42 Закону України «Про авторське право і суміжні права» та сплачувати за таке використання справедливу винагороду відповідно до Закону України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав». Укладена Відповідачами оспорювана Додаткова угода впливає на законні інтереси Позивача. 
Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (про що, зокрема, зазначається у п. 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018р. у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.
Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Відповідно до статті 2 ГПК завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Згідно до приписів частини 1 статті 4 ГПК право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. У свою чергу, частина 2 статті 4 ГПК передбачає, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Серед способів захисту цивільного права та. інтересів визначених у частині 2 статті 16 ЦК є визнання правочину недійсним.
Отже, законодавство закріплює положення щодо права особи на зверненням до суду з метою захисту своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів. У свою чергу, особа вільна у виборі способів захисту свого порушеного права та законних інтересів.
В межах справи № 910/3419/21, на яку посилається суд першої інстанції у своєму рішенні, Відповідач 1 має на меті безпідставно стягнути з Позивача грошову комендацію за використання об`єктів авторського права -- музичних творів, майнові права на які на думку Відповідача 1 належать йому на території України на підставі Додаткової угоди та Договору. При цьому, в межах справи № 910/3419/21 Верховний суд констатував, що Договір не визнавався у встановленому законному порядку недійсним. Тобто, суд касаційної інстанції, враховуючи обставини справи та суть спірних правовідносин та приписи чинного законодавства України, допускав право та можливість звернення Позивача з позовною заявою щодо визнання Додаткової угоди чи Договору недійсними.
Враховуючи факти того, що:
1.          Позивач не є стороною Додаткової угоди та Договору;
2.          Учасником справи № 910/3419/21 є тільки одна сторона оспорюваної Додаткової угоди, а саме Відповідач 1 і не має підстав до залучення Відповідача 2 в якості учасника справи;
3.          Додаткова угода породжує для Позивача обов`язки щодо сплати коштів за використання музичних творів в своїй господарській діяльності, незалежно від факту існування або відсутності судової справи № 910/3419/21 (творів, які начебто були передані за Додатковою угодою Відповідачу 1 Відповідачем 2 у власність і Відповідач 1 позиціонує себе власником майнових прав на твори - суб`єктом авторських прав);
4.          Додаткова угода використовується Відповідачем 1 як підстава для вимоги грошових коштів з Позивача, тобто впливає на майновий інтерес (права) Позивача;
5.          Позивач вільний у виборі способу захисту своїх прав і законних інтересів;
6.          Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Позивач на законних підставах звернувся до суду з позовною заявою щодо визнання Додаткової угоди недійсною.
Щодо змісту Договору, який не передбачає наявності у Відповідача 2 авторських прав на музичні твори на території України, а від так такі права не могли бути передані за Додатковою угодою, що зумовлює порушення сторонами Додаткової угоди приписів частини 1 статі 203 ЦК колегія зазнає таке.
Згідно визначення термінів у Договорі, його сторони погодили, що «Територія - територія України». У свою чергу у пункті 1.3. Додаткової угоди від 1 лютого 2020 року до Договору (надалі за текстом - Додаткова угода) сторони Договору прийшли до взаємної згоди викласти пункт 1.1. Договору у наступній редакції: «... Ліцензіар передає Ліцензіату на Територію і на строк дії цього Договору виключні майнові авторські права на всі Твори, які відносяться до каталогу ТОВ «Олл мюзік паблішинг» (Каталог), який являється частиною цього Договору. Права, які належать Ліцензіару на території країн СНД, що передаються згідно цього Договору є право використовувати, а також дозволяти чи забороняти використання Творів наступними способами...».
Системний аналіз положень Додаткової угоди та Договору, у тому числі вищезазначених, дає можливість прийти до закономірного висновку, що сторонами слово «територія» застосовувалось у двох значеннях: 1. Територія (у тексті Додаткової угоди та Договору починається з великої літери) - територія України 2. територія - територія на якій ТОВ «Олл мюзік паблішинг» володіє правами - територія країн СНД. Попри надуману позицію Відповідача 1 текст Договору та Додаткової угоди чітко розмежовують ці поняття. У свою чергу, Відповідач 1 у своєму відзиві на позовну заяву не спростовує той факт, що Україна не відноситься до країн СНД. Відтак, наявність прав у Відповідача 2 майнових авторських прав на музичні твори на території СНД не надає йому прав будь-яким чином розпоряджатися такими правами на території України.
З метою аргументації наявності у Відповідача 2 майнових прав авторських прав на музичні твори на території України, а від так і можливості їх передачі за Договором, Відповідач 1 посилається на лист Відповідача 2 від 23 квітня 2021 року у якому Відповідач 2 зазначає, що «...Станом на 01.02.2022 року виключні майнові авторські права на твори, які в подальшому були передані ПП «Світова музика» на підставі додаткової угоди від 01.02.2022 року належать ТОВ «Олл мюзік паблішинг», як на території України та і на території СНД».
При цьому, вищезазначений лист:
складений після підписання Договору та Додаткової угоди та не містить будь-яких доказів того, що Відповідач 2 дійсно володіє правами майновими авторськими правами на музичні твори на території України, а саме договорів з первинними суб`єктами авторського права - авторами музики та текстів музичних творів;
не вносить зміни та доповнення до Договору, адже відповідно до частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства;
поданий до суду з порушенням приписів частини 1 статті 10 Господарського процесуального кодексу України (надалі за текстом - ГПК) в якій передбачено, що господарське судочинство в судах здійснюється державною мовою. Від так лист російською мовою не може оцінюватись судом в якості доказу. Отже, на підтвердження наявності у Відповідачем 2 майнових авторських прав на музичні твори Відповідач І посилається на вищезазначений лист, який за своїм змістом протирічить Договору, а від так на думку колегії суддів, відповідний лист є менш вірогідним доказом в розумінні статті 79 ГПК ніж Договір та Додаткова угода.
Важливим на думку колегії суддів є й той факт, що згідно умов пункту 2.8. Договору Відповідач 1 наділений правом запитувати та отримувати у Відповідача 2 необхідну для виконання Договору інформацію та документацію. Проте, Відповідачем не було надано до суду першої інстанції будь-якого доказу того, яким чином і на підставі яких договорів Відповідач 2 набув майнові авторські права на музичні твори. У свою чергу, відповідно до частини 1 статті 74 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, Відповідач 1 маючи правовий механізм отримання інформації з метою доведення своєї правової позиції не надав суду доказів наявності у Відповідача 2 майнових прав на музичні твори.
Щодо обставин справи, які стосуються території, на якій діють права Відповідача 2, колегія також враховує позицію Північного апеляційного господарського суду, викладену у постанові від 29 липня 2021 року у справі №910/14965/20, в якій суд зазначає: «...Відповідно до умов Договору №01/2016Л ТОВ «Олл Мьюзік Паблішинг» передало позивачу права, що належать ТОВ «Олл Мьюзік Паблішинг», на території країн СНД, а відтак судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що доказами на підтвердження наявності у ТОВ «Олл Мьюзік Паблішинг» прав щодо надання відповідних виключних прав на території України є укладені ТОВ «Олл Мьюзік Паблішинг» з правовласниками спірних музичних творів договори (ланцюг договорів). Натомість, позивачем не підтверджено наявності у ТОВ «Олл Мьюзік Паблішинг» прав на укладення з ним договору щодо надання останньому виключних прав на надання дозволів на використання на території України музичних творів...». Тобто судом апеляційної інстанції досліджувався зміст умов Договору та характер правовідносин між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 і суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність у Відповідача 2 повноважень на передачу майнових прав на твори в межах Договору та Додаткової угоди. Окрім цього, колегія суддів враховує й позицію Львівського апеляційного господарського суду викладену у постанові від 10 січня 2018 року у справі №907/170/17 де суд зазначає: «..У матеріалах справи відсутній акт прийому-передачі каталогу творів на механічному носії, як доказ виконання п.2.2. договору №01/2016-Л і частина цього договору. Також немає договорів або інших письмових доказів, що згідно з п.2.5. договору №01/2016-Л підтверджують права ТзОВ «Олл Мьюзик Паблишинг» на твори. Немає й доказів щодо правового статусу каталогу «Олл Мьюзик Паблишинг», який згідно з п.1.1. договору №01/2016-Л є частиною цього договору і права на використання якого належать Ліцензіару на території країн СНГ...
Колегія також зауважує, що суд першої інстанції не врахував, що обставини, на які посилається Відповідач 1, суперечать як фактичним обставинам справи, так і самому принципу відчуження, встановленому ст. 346 ЦК України, згідно з яким попередній власник втрачає права на відчужуване майно, а також порядку передачі (відчуження) майнових авторських прав, встановленому статями 15 та 31 Закону України «Про авторське право і суміжні права». Таким чином, Додаткова угода не містить обов`язкового наслідку такого правочину, а саме передачі (відчуження) майнових прав. Отже, суд вірно дійшов висновку, що правова природа Договору - це не договір про передачу майнових авторських прав, при цьому в Рішенні суду першої інстанції відсутній логічний наслідок такого висновку - визнання недійсною Додаткової угоди, яка була покликана змінити договір ліцензійний на договір про передачу виключних майнових авторських прав. Додаткова угода, укладена Відповідачами, як це задекларовано ними у тексті, для передачі (відчуження) Відповідачу 1 виключних майнових прав на твори, є правочином, укладеним без мети настання реальних правових наслідків, що обумовлені ним (п.5 ст.203 ЦК України).
Відповідно до положень статей 31 та 32 Закону України «Про авторське право і суміжні права» (в редакції на момент укладання Додаткової угоди) передача майнових прав (відчуження) або передача прав на використання твору здійснюється виключно автором або особою, яка володіє такими правами. Тобто, вчинення правочину щодо відчуження прав або передачу прав на використання твору особою, яка таким правом не володіє прямо суперечить приписам спеціалізованого законодавчого акту. У свою чергу, частина 1 статті 203 ЦК передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Враховуючи той факт, що Відповідач 2 не володіє правами на твори на території України і в матеріалах справи відсутні докази зворотного та приписи статей 31 та 32 Закону України «Про авторське право і суміжні права», сторонами було порушено приписи вищезазначених статей, що зумовлює недійсність Додаткової угоди. У свою чергу, згідно з частиною 1 статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За таких умов Додаткова угода є правочином, укладеним з порушенням приписів частини 1 та 5 ст.203 ЦК України, що згідно з приписами ст.215 ЦК України є підставою недійсності правочину.
Відповідно до статті 234 ЦК України укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним. Такий правовий висновок, зокрема, міститься у постановах Верховного суду 18.03.2021р. у справі №185/11584/19, від 04.03.2021р. у справі №539/1318/18, від 15.03.2021р. у справі №754/14704/19 та інших справах. Проте суд першої інстанції усунувся від дослідження вищенаведених обставин справи та, відповідно, від прийняття обґрунтованого рішення по справі.
Крім того, колегія суддів зауважує, що відповідно до приписів ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. 
Як вбачається з матеріалів справи оспорювана додаткова угода передбачає передання у власність майнових авторських прав на всі Твори, які відносяться до каталогу  ТОВ «Олл мюзік паблішинг» (Каталог) - ООО «ОЛЛ Мьюзик Паблишинг» (ТОВ «ОЛЛ Мьюзік Паблішинг»), тобто юридичній особі, яка створена та зареєстрована відповідно до законодавства Російської Федерації.
Також відповідно до п. 1 Додаткової угоди сторонами було встановлено мінімальний розмір роялті за надання ООО «ОЛЛ Мьюзик Паблишинг» користувачам дозволу на використання Творів які відносяться до каталогу  ТОВ «Олл мюзік паблішинг» (Каталог) в ефірі і/або любій трансляції або ретрансляції на рівні 900 дол США за одне таке використання.
27 січня 2015 року Верховною Радою України була прийнята Постанова «Про Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором».
18.01.2018 Верховна Рада України прийняла Закон України «Про особливості державної політики щодо забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій і Луганській областях», що втратив чинності  07.05.2022 у зв`язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України», якими також Російська Федерація визнається державою-агресором.
24.02.2022 на території України указом Президента України № 64/2022   від та подальшою його пролонгацією було введено воєнний стан. КМУ 03.03.2022 було прийнято постанову № 187 (із змінами, внесеними згідно з Постановами КМУ № 466 від 19.04.2022, № 480 від 19.04.2022 № 719 від 24.06.2022) «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації» відповідно до якої було для забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації установити до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, мораторій (заборону) на виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є Російська Федерація або такі особи (далі - особи, пов`язані з державою-агресором).
Розглянувши оскаржувану додаткову угоду через призму державних інтересів та враховуючи наведенні вище норми, колегія суддів прийшла до висновку, що зазначена додаткова угода, якою фактично встановлюються обмеження щодо господарської діяльності український мовних компаній саме російським підприємством, тобто юридичною особою, яка пов`язана з державою-агресором, а також отримання російською компанією роялті, не відповідає також приписам ст. 228 ЦК України, оскільки за угодою, фактично саме російська компанія може впливати на інформаційний простір компаній на території України та податки з отриманих роялті будуть перераховані у державний бюджет Російської Федерації. 
Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Медіа Маркет» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2023 у справі № 910/10681/22 підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2023 у справі № 910/10681/22 - скасуванню, з ухваленням нового рішення про визнання недійсною додаткову угоду від 01.02.2020 до договору від 01.01.2016 №01/2016-Л про передачу майнових прав на об`єкти авторських прав.
У зв`язку з введенням указами Президента України воєнного стану на всій території України; можливістю незнаходження осіб за вказаними в апеляційних скаргах адресами, зокрема, у зв`язку з евакуацією; тимчасовою нероботою АТ "Укрпошта", зокрема, на тимчасово окупованих та звільнених від агресора територіях; та інше, з метою належного повідомлення сторін в цій особливій для країни ситуації, відповідно до приписів п.п. 6, 7 ст. 6 та ст. 169 ГПК України, колегія суддів вважає за можливе повідомляти осіб про розгляд справи не через АТ "Укрпошта", а іншими засобами, які доступні в період воєнного стану (надсилання повідомлення на електрону пошту сторін, електронний кабінет, повідомлення на офіційному сайті ПАГС); докази повідомлення долучати до матеріалів справи.
Керуючись ст. ст.  253-255, 269, 275, 277,  281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд
П О С Т А Н О В И В:
1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Медіа Маркет» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2023 у справі № 910/10681/22 задовольнити.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2023 у справі № 910/10681/22 скасувати та ухвалити нове рішення.
3. Визнати недійсною додаткову угоду від 01.02.2020 до договору від 01.01.2016 №01/2016-Л про передачу майнових прав на об`єкти авторських прав.
4. Справу №910/10681/22 повернути до Господарського суду міста Києва.
5. Дану постанову направити на відомі суду електронні адреси сторін, що наявні в матеріалах справи.
Відповідно до частин 6 та 7 статті 6 ГПК України:
"Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування, суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки та особи, які провадять клірингову діяльність у значенні, наведеному в Законі України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки", реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в добровільному порядку.
Особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою."
6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок касаційного оскарження передбачено ст. 287 ГПК України.
          Повний текст постанови складено 08.05.2023.

Головуючий суддя                                                            Б.М. Поляков 

Судді                                                                                Б.М. Грек

                                                                                М.Л. Доманська