Постанова                                                
Іменем України
 
19 квітня 2023 року
м. Київ
 
справа № 759/20392/18

провадження № 61-905св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
суб?єкт оскарження - Солом?янський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва,
заінтересована особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 12 липня 2022 року у складі судді Бабич Н. Д. та постанову Київського апеляційного суду від 08 листопада 
2022 рокуу складі колегії суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва.
Скарга мотивована тим, що 23 вересня 2021 року через ресурс «Дія» йому стало відомо про існування ВП № 60125120 щодо стягнення з нього коштів. 
 
Також зазначив, що ухвали про відкриття виконавчого провадження він не отримував, а тому просив цю постанову скасувати, повернути виконавчий лист без виконання та зобов`язати виконавця повідомити скаржника про виконання ухвали суду.
 
Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій
 
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 12 липня 2022 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду 
від 08 листопада 2022 року, скаргу ОСОБА_1 залишено без розгляду.
 
Ухвала суду першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, мотивована тим, що скарга ОСОБА_1 подана з пропуском десятиденного строку та не містить заяви про поновлення процесуального строку.
 
Роз`яснено скаржнику, що він має право повторно звернутися до суду з цією скаргою, подавши одночасно заяву (клопотання) про поновлення строку із зазначенням причин пропуску строку та поданням відповідних доказів на підтвердження викладених обставин.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
18 січня 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, 
у якій просить скасувати ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 12 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 
08 листопада 2022 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що у першому абзаці скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця міститься клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку разом із наведенням поважності причин неможливості вчинити дії вчасно. На вказане суд апеляційної інстанції також уваги не звернув. Зазначене клопотання залишилось нерозглянутим.
 
Аргументи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2023 року  ОСОБА_1 поновлено строк на касаційне оскарження ухвали Святошинського районного суду 
м. Києва від 12 липня 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року. Відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із Святошинського районного суду міста Києва.
 
09 лютого 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 лютого 2023 року справу призначено до судового розгляду. 
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.
 
ЄСПЛ вказує, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було 
б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення ЄСПЛ від 
19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції»). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішення ЄСПЛ від 28 липня 1999 року у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії»).
 
Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають 
у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення ЄСПЛ від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України»).
 
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право 
в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
 
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження 
і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів 
і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
 
Статтею 449 ЦПК України передбачено, що скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, 
у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.
 
За змістом статті 122 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
 
Статтею 126 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Відповідно до частин першої, четвертої статті 123 ЦПК України строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку. Перебіг строку, закінчення якого пов`язане з подією, яка повинна неминуче настати, закінчується наступного дня після настання події.
 
Виходячи з результату системного аналізу вказаних процесуальних норм разом із положеннями пункту «а» частини першої статті 449 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якої пов`язано його початок, тобто після фактичної обізнаності особи про порушення її прав і свобод.
 
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 лютого 
2021 року у справі № 2-1441/10 (провадження № 61-17257св20) та у постанові від 07 липня 2021 року у справі № 127/2-200/2004 (провадження 
№ 61-16384св19).
 
Залишаючи скаргу ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції, 
з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що скарга подана з пропуском десятиденного строку, заяви про поновлення процесуального строку скарга не містить.
 
Разом з тим суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, не звернув уваги на те, що у поданій 02 листопада 
2021 року скарзі ОСОБА_1 у першому абзаці просив поновити строки на оскарження бездіяльності виконавця (а. с. 149).
 
Незазначення такого клопотання в прохальній частині не є порушенням форми та змісту скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця.
 
Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, всупереч зазначеним нормам процесуального права не дослідив належним чином матеріалів справи та не розглянув клопотання ОСОБА_1 щодо поновлення строку на подання скарги.
 
Суд касаційної інстанції з огляду на положення статті 400 ЦПК України не має процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково для продовження розгляду.
 
Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина шоста статті 411 ЦПК України).
 
Таким чином, касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувані судові рішення - скасуванню з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції для продовження розгляду.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 12 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року скасувати, справу передати до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська      	
Судді: 	А. Ю. Зайцев      	
 	Є. В. Коротенко      	
 	В. М. Коротун      	
 	М. Ю. Тітов