Постанова 
Іменем України                                  
 
26 квітня 2023 року
м. Київ
 
справа № 947/21472/20
 
провадження № 61-1934св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В.,                                        Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Різой Наталія Вікторівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2021 року у складі судді Куриленко О. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 17 січня 2023 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Князюка О. В., Погорєлової С. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                 ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Різой Н. В., про визнання договору дарування недійсним.
 
Позовна заява мотивована тим, що 02 серпня 2017 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Укладаючи оспорюваний правочин, він помилився щодо природи правочину, оскільки мав на меті укладення договору довічного утримання, а не договору дарування.
Стверджув, що у зв`язку з тим, що він є інвалідом 1-ої групи по зору, потребує постійного догляду, до укладення договору між ним та                    ОСОБА_2 було досягнуто згоду про обов`язок останнього довічно утримувати його: готувати їжу, купувати продукти та ліки, прибирати в квартирі, брати участь в оплаті комунальних послуг, надавати медичну допомогу тощо.
Позивач вказував, що у спірній квартирі він мешкає з 1983 року до теперішнього часу, після укладення договору також продовжує жити в цій квартирі, іншого житла для проживання у нього немає.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір дарування квартири, укладений 02 серпня 2017 року між ним та                       ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2021 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 17 січня 2023 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений 02 серпня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Різой Н. В. та зареєстрований в реєстрі за № 461.
 
Судові рішення мотивовано тим, що позивач довів той факт, що, укладаючи спірний договір, він допустився помилки щодо його правової природи, оскільки був впевнений, що укладає з відповідачем договір довічного утримання.
При цьому, судами були взяті до уваги обставини, за яких укладався договір, подальша поведінка сторін, а саме відсутність фактичної передачі майна, продовження позивача проживання в квартирі тощо. 
Суди послалися на відповідну судову практику Верховного Суду в подібних справах.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2023 року до Верховного Суду,                    ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не забезпечили повного та всебічного розгляду справи та надали неправильну правову оцінку доказам у справі, не врахували, що для визнання недійсним правочину на підставі положень статті 229 ЦК України необхідно встановити, що сторона такого правочину помилилася в момент його укладення. При цьому, помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення не є підставою для визнання правочину недійсним. 
Посилається на відповідну судову практику.
Також, вказує, що позивач подав позов майже через 3 роки після укладення договору, що, на його думку, свідчить про те, що він не помилився в правовій природі договору дарування, а змінив свою думку щодо необхідності його укладення.
Вважає, що позивач не довів вчинення спірного договору під впливом помилки чи обману.
Суди не врахували, що майновий стан позивача не потребує його довічного матеріального забезпечення, що вказує на те, що ним було укладено саме договір дарування.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У березні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що її доводи є безпідставними, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не впливають на правильність вирішення судами спору, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного від 21 лютого 2023 року відкрито провадження у справі та витребувано її із суду першої інстанції.
Крім того, зупинено дію рішення Київського районного суду м. Одеси              від 17 лютого 2021 року та постанови Одеського апеляційного суду                             від 17 січня 2023 року до закінчення справи в касаційному порядку.
 
15 березня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 квітня 2023 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 04 лютого 2003 року № НОМЕР_1 , виданого управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради, ОСОБА_1 належала квартира АДРЕСА_2 .
 
02 серпня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_1 безоплатно передав у власність, а ОСОБА_2 прийняв у дарунок вказану квартиру, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Різой Н. В. 
 
На час укладення спірного договору позивач мав вади зору, що підтверджується наданою медичною документацією та самим текстом договору дарування від 02 серпня 2017 року, у пункті 11 якого зазначено, що текст договору було прочитано нотаріусом уголос у зв`язку з тим, що дарувальник має вади зору.
 
ОСОБА_1 не має іншого житла та з часу укладення договору дарування постійно проживає у зазначеній квартирі та самостійно несе витрати на її утримання, сплати комунальних послуг.
 
ОСОБА_2 у спірну квартиру не вселявся, у ній не реєструвався, розрахункові рахунки на себе не переоформлював, комунальні витрати за належну йому нерухомість не сплачував, його речей в квартирі, де мешкав і мешкає позивач, немає.
 
Допитаний в суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_3 показав, що з позивачем знайомий приблизно 20 років, останні п`ять років, бувало таке, що він йому дзвонив раз в неділю, і йому щось було потрібно: то хліб, то цигарки, то він йому казав, що щось не може знайти. Років 4 тому він почав зовсім погано бачити - зір погіршився. Позивач був неспроможний самостійно забезпечити свій побут, хоча фінансової допомоги і не потребував.
 
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_2 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) та постановах Верховного Суду                          від 13 лютого 2020 року у справі № 756/6516/16-ц, від 30 квітня 2020 року у справі № 309/818/17, від 20 січня 2021 року у справі № 522/24006/17,                    від 01 березня 2021 року у справі № 170/797/18, від 07 квітня 2021 року у справі № 643/13968/18, від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19,             від 03 лютого 2022 року у справі № 520/8118/17, від 16 лютого 2022 року у справі № 295/787/20, від 03 травня 2022 року у справі № 715/2513/19,                  від 15 червня 2022 року у справі № 133/1804/20, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Частиною першою статті 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
 
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
 
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
 
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. 
 
Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
 
Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203, 229 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
 
Зазначені правові висновки неодноразово викладалися Верховним Судом у своїх постановах, зокрема у постановах: від 20 листопада 2019 року у справі № 308/3593/17 (провадження № 61-9531св19); від 24 червня 2020 року у справі № 405/2719/17 (провадження № 61-45189св18), та їх було правильно враховано судами попередніх інстанцій відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України, згідно з якими при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Повно та всебічно встановивши обставини справи, належно перевіривши та надавши правову оцінку всім доказам у справі за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 та визнання спірного договору дарування недійсним, оскільки він помилився щодо правової природи правочину, укладаючи договір, волевиявлення ОСОБА_1 не відповідало його внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували, що для визнання недійсним правочину на підставі положень статті 229 ЦК України необхідно встановити, що сторона такого правочину помилилася в момент його укладення, а ОСОБА_1 просто з часом змінив свою думку щодо необхідності дарунку свого майна, є необґрунтованими, оскільки судами була надана правова оцінка всім доказам, доводам та запереченням сторін у своїй сукупності та зроблено обґрунтований висновок про те, що при укладенні спірного правочину мала місце саме помилка позивача. Зокрема судами було взято до уваги те, що відповідач у спірну квартиру не вселявся, в ній не реєструвався, розрахункові рахунки на себе не переоформлював, комунальні витрати за належну йому нерухомість не сплачував, його речей в квартирі, де мешкав і мешкає позивач, який самостійно ніс і продовжує після укладення договору дарування самостійно нести всі витрати з утримання квартири, немає.
 
Подібні висновки робив і Верховний Суд України у постановах:                          від 16 березня 2016 року у справі 6-93цс19 та від 27 квітня 2016 року у справі 6-93цс16.
 
Посилання заявника на те, що майновий стан позивача не потребує його довічного матеріального забезпечення, отримання ним заробітків з інших джерел, не впливає на правильність висновків судів попередніх інстанцій та не вказує на те, що його волевиявлення було спрямовано саме на укладення договору дарування, оскільки матеріальне становище особи не впливає та не перешкоджає їй укласти договір довічного утримання при наявності у неї відповідного волевиявлення.
 
Колегія суддів не бере до уваги посилання заявника на правові висновки, викладені у раніше прийнятих постановах Верховного Суду, оскільки в указаних справах були встановлені інші фактичні обставини, порівняно з обставинами у цій справі.
 
Отже, вказані, а також інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення- без змін.
 
Згідно із частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Оскільки Верховний Суд залишає судові рішення без змін, то підстав для перерозподілу судових витрат немає.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 січня 2023 року залишити без змін.
 
Поновити дію рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2021 року та постанови Одеського апеляційного суду від 17 січня 2023 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. А. Воробйова   Б. І. Гулько   Г. В. Коломієць    Р. А. Лідовець