Справа № 161/5809/19 	Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л. В. 	
Провадження № 22-ц/802/304/23  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
06 квітня 2023 року                                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Бовчалюк З. А., Матвійчук Л. В.,
з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,
представника відповідачів ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Департаменту державної реєстрації Луцької міської ради, про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою представника відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 -  ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинській області від 04 січня 2023 року,
                                             В С Т А Н О В И В :
У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулася в суд із зазначеним позовом.
Покликалася на те, що вона з 25 листопада 2011року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 від якого маються неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 травня 2018 року шлюб між ними було розірвано.
Також позивач вказала, що за час проживання в шлюбі з відповідачем, ними, шляхом укладення 26 червня 2014 року ОСОБА_3 із ТзОВ ВКФ «Євробуд» договору № 26/07/14 про пайову участь у будівництві житлового будинку, набуто спільно нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 .
Крім того ОСОБА_2 зазначала, що до договору № 26/07/14 від 26 червня 2014 року про пайову участь у будівництві між ТзОВ ВКФ «Євробуд» та відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 було укладено угоду про передання пайовиком прав і обов`язків на спірну кватиру. Після чого забудовник ТзОВ ВКФ «Євробуд», згідно акту прийому-передачі від 23 лютого 2017 року, передав відповідачу ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , на яку останній 23 січня 2018 року зареєстрував право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Оскільки пайові внески за спірну квартиру вносилися ними з ОСОБА_3   у період шлюбу за рахунок їх спільних коштів і останній пайові права на дане нерухоме майно відступив відповідачу ОСОБА_4 без її попередньої згоди, то позивач ОСОБА_2 просила суд скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 , вчинену державним реєстратором Луцької міської ради 23 січня 2018 року, номер запису про право власності № 24566767, визнати за нею, в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя, право власності на 1/2 частину цієї квартири та стягнути з відповідачів на свою користь понесені судові витрати. 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинській області від 04 січня 2023 року позов задоволено. Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 , вчинену державним реєстратором Луцької міської ради 23 січня 2018 року, номер запису про право власності № 24566767. Визнано за ОСОБА_2 , в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Департаменту державної реєстрації Луцької міської ради на користь ОСОБА_2 витрати понесені у зв`язку зі сплатою судового збору в сумі 2568 грн 40 коп. по 856 грн 13 коп. з кожного, а також витрати за проведення експертної оцінки квартири в сумі 700  грн по 233 грн 33 коп. з кожного, та в дохід держави судовий збір в сумі 873 грн 88 коп. по 291  грн 30 коп. з кожного.
Вважаючи рішення суду першої інстанції прийнятим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права, представник відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 – ОСОБА_1 просив його скасувати.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції безпідставно не враховано того, що оскільки спірне нерухоме майно квартира не була зареєстрована за ОСОБА_3 під час його проживання у шлюбі з ОСОБА_2 , то дану квартиру не можна вважати їх спільною сумісною власністю, яка підлягає поділу, як про це просила позивач, а тому остання обрала невірний спосіб захисту порушеного права.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався. 
Заслухавши пояснення представника відповідачів, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була придбана сторонами спору ОСОБА_3 і ОСОБА_2 під час їх проживання у шлюбі за спільні кошти та є їх спільною сумісною власністю, а тому можливий її поділ у спосіб як про це просить позивач. Також суд вважав, що оскільки спірне майно залишається зареєстрованим за відповідачем ОСОБА_4 безпідставно, а саме після скасування судом угоди про набуття права власності останнім на це майно, то така реєстрація права власності підлягає скасуванню за рішенням суду.
Такий висновок суду є правильний.
Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 25 листопада 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 травня  2018 року було розірвано (а.с. 10-11 т. 1).
Також встановлено, що 26 червня 2014 року між ОСОБА_3 та ТзОВ ВКФ «Євробуд» укладено договір № 26/07/14 про діяльність сторін у будівництві житлового фонду, а саме двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , відповідно до умов якого виконавець зобов`язується збудувати з власних матеріалів і передати замовнику житло, а замовник зобов`язується прийняти і оплатити вартість квартири на умовах передбачених договором (а.с. 116-117, т. 1).
Факт оплати будівництва зазначеного у  вказаному вище договорі нерухомого майна саме у період проживання сторін спору у зареєстрованому шлюбі, підтверджується прибутковими касовими ордерами, оплаченими від імені відповідача ОСОБА_3 : № 11 від 26 червня 2014 року у сумі 6000 грн., 15 липня 2014 року – 202800,00 грн. (касовий ордер № 11), 104400,00 грн. (касовий ордер № 34) та 34800 грн. (касовий ордер № 150) (а.с. 121-124, т. 1). 
Загальна сума внесків становила 348000 грн, що згідно п. 3.6 договору № 26/07/14 від 26 червня 2014 року є 100 % вартості квартири.
У подальшому 31 жовтня 2016 року ОСОБА_3 та ТзОВ ВКФ «Євробуд» уклали додаткову угоду № 1 до договору № 26/07/14 від 26 червня 2014 року про внесення змін у предмет договору щодо уточнення даних про розміщення квартири та її вартості, а саме слідуючого змісту: двокімнатна квартира АДРЕСА_1 ,  загальною проектною площею 58.6 м. кв.; вартість квартири складає 345600 грн. (а.с.119, т. 1).
29 серпня 2017 року між ТзОВ ВКФ «Євробуд» та відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено угоду до договору № 26/07/14 від 26 червня 2014 року про пайову участь в будівництві. Згідно до даної угоди ОСОБА_3 добровільно передає всі належні йому права і обов`язки на двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , які випливають з договору, а ОСОБА_4 добровільно приймає на себе дані права і обов`язки в повному обсязі з моменту підписання даної угоди (а.с. 118, т. 1).
З наявних в матеріалах справи письмових доказів інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 162083113, вбачається, що 23 січня 2018 року за відповідачем ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 24566767, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 39394629 від 29 січня 2018 року (а.с. 8-9, т. 1).
З приєднаного до матеріалів справи рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 грудня 2021 року, яке залишено без змін постановою Волинського апеляційного суду від 10 травня 2022 року та набрало законної сили 10 травня 2022 року, слідує,що було задоволено позов ОСОБА_2 та визнано недійсною угоду від 29 серпня 2017 року до договору № 26/07/14 від 26 червня 2014 року про пайову участь в будівництві про добровільну передачу пайовиком ОСОБА_3 всіх належних йому прав і обов`язків на двокімнатку квартиру АДРЕСА_3 на користь правонаступника – ОСОБА_4 (а.с. 38-46, т. 2).
Зазначеним рішенням, встановлено, що в період перебування сторін спору у шлюбі, на рахунок ТзОВ ВКФ «Євробуд», на виконання умов договору № 26/07/14 від 26 червня 2014 року, було внесено 348000 грн., що становить 100 % вартості спірної квартири. На час укладення оспорюваної угоди від 29 серпня 2017 року до договору № 26/07/14 від 26 червня 2014 року про пайову участь в будівництві, пайові внески за спірну квартиру внесено подружжям у період шлюбу і за рахунок спільних коштів та зроблено висновок, що дана квартира є спільною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналіз наведених правових норма та практики Верховного Суду дає підстави для висновку, що у справах про поділ спільного майна подружжя підлягають встановленню: обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства; джерело і час його придбання.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 в порядку статті 81 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про придбання спірної квартири за його особисті кошти, а тому не спростував презумпцію спільності майна, придбаного подружжям у період шлюбу.
Відтак суд першої інстанції вірно вважав, що спірне майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , сторонами спору ОСОБА_3   і ОСОБА_2 була придбана за час перебування їх у шлюбі і за спільні грошові кошти, а тому позовна вимога ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної квартири є підставною та підлягає до задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення.
Згідно з п.1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі – Закон) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Ч.3 ст.26 Закону визначено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Таким чином, згідно із Законом рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт.
Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. За відсутності такого рішення суду реалізація рішення суду про визнання правочину недійсним, тобто відновлення порушених прав позивача є неможливим.
Отже, встановивши наведені обставини та пославшись на зазначені норми матеріального права суд першої інстанції зробив вірний і обґрунтований висновок про необхідність задоволення позовної вимоги ОСОБА_2 про скасування реєстрації права власності за ОСОБА_4 на спірну квартиру, вчинену державним реєстратором Луцької міської ради 23 січня 2018 року, номер запису про право власності № 24566767, на підставі Угоди від 29 серпня 2017 року до договору № 26/07/14 від 26 червня 2014 про пайову участь в будівництві, про добровільну передачу пайовиком ОСОБА_3 всіх належних йому прав і обов`язків на двох кімнатну квартиру АДРЕСА_3 на користь правонаступника – ОСОБА_4 , яку рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 грудня 2021 було визнано недійсною, оскільки без такого скасування позивач фактично позбавлена свого права власності на 1/2 частину квартири, співвласником якої вона є.
Враховуючи наведене, на думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції, ґрунтуються на повно з`ясованих обставинах справи, перевірених доказами, на які є посилання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, то підстав для його скасування колегія суддів не вбачає. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду та фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з їх правовою оцінкою зробленою судом першої інстанції, а тому апеляційна скарга, відповідно до ст. 375 ЦПК України, підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,
                                             У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу представника відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 -  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинській області від 04 січня 2023 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді