УХВАЛА

18 травня 2023 року 
м. Київ

справа № 260/1079/22
адміністративне провадження № К/990/17345/23

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Мартинюк Н.М., перевіривши касаційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 3 березня 2023 року у справі №260/1079/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області про стягнення компенсації одноразової грошової допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області (далі - відповідач, ГУ Нацполіції в Закарпатській області), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд:
- визнати незаконною бездіяльність відповідача щодо невиплати до встановленої законодавством доплати до зарплати, відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби" від 30 березня 2020 року №540-ІХ та зобов`язати відповідача виплатити вказані доплати на користь позивача за період з 1 березня 2021 року до 31 січня 2022 року;
- визнати незаконною бездіяльність відповідача щодо невиплати в подвійному розмірі оплати за роботу у добовому наряді у неробочі дні 18 серпня 2018 року, 16 вересня 2018 року, 24 листопада 2018 року, 24 лютого 2019 року, 15 червня 2019 року, 11 липня 2020 року, 1 серпня 2020 року, 26 вересня 2020 року, 2 січня 2021 року, 28 березня 2021 року, 23 травня 2021 року, 19 червня 2021 року, 3 липня 2020 року та зобов`язати відповідача виплатити вказану заборгованість позивачу;
- визнати незаконною бездіяльність відповідача щодо обчислення вислуги стажу служби та вислуги років в календарному обчисленні в поліції, без врахування вимоги Закону України від 9 квітня 1992 року N 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», та постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей», та зобов`язати відповідача здійснити обчислення вислуги позивачу з урахуванням до вислуги років на пільгових умовах часу участі в антитерористичній операції один місяць за три місяці, а саме 13 років 8 місяці 26 днів;
- визнати незаконною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу матеріальної допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік та зобов`язати відповідача здійснити виплату таких допомог;
- визнати незаконним бездіяльність відповідача щодо невиплати невикористаної частини чергової відпустки, а саме за 2015 рік - 3 календарні дні, за 2016 рік - 19 календарні дні, за 2020 рік - в загальному 22 календарні дні, за 2021 рік - в загальному 14 календарні дні, за 2022 рік - 3 календарні дні та зобов`язати здійснити виплату;
- зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату середнього заробітку на користь позивача з 31 січня 2022 року до дня фактичного розрахунку за затримку розрахунку при звільненні.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року позов задоволено частково:
- визнано протиправною бездіяльність Головного Управління Національної поліції України в Закарпатській області щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані додаткову та чергову відпустку щодо невиплати доплати, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням короновірусної хвороби»;
- зобов`язано Головне Управління Національної поліції України в Закарпатській області виплатити ОСОБА_1 : грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2022 рік, а також грошову компенсацію за невикористану додатку відпустку як учаснику бойових за 2020-2022 роки з врахуванням проведених виплат; доплату відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням короновірусної хвороби з врахуванням проведених виплат»;
- стягнути з Головного Управління Національної поліції України в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн;
- в решті позовних вимог відмовлено.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 3 березня 2023 року рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року у справі №260/1079/22 скасовано в частині відмови в позові щодо зобов`язання Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області здійснити нарахування на користь ОСОБА_1 за невикористану частину чергової відпустки, а саме за 2015 рік - 3 календарні дні, за 2016 рік - 19 календарних днів, за 2020 рік - в загальному 22 календарні дні, за 2021 рік - в загальному 14 календарних днів, за 2022 рік - 3 календарні дні та в цій частині ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково:
- зобов`язано Головне управління Національної поліції України в Закарпатській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2015 рік - 3 календарні дні; невикористану частину чергової відпустки за 2016 рік - 19 календарних днів; невикористану частину щорічної основної оплачуваної відпустки за 2020 рік - 16 календарних днів та додаткову оплачувану відпустку за стаж служби в поліції за 2020 рік - 6 календарних днів; невикористану частину щорічної основаної оплачуваної відпустки за 2021 рік - 7 календарних днів та додаткову оплачувану відпустку за стаж служби в поліції за 2021 рік - 7 календарних днів;
- в решті рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року у справі №260/1079/22 залишено без змін.
Не погоджуючись із цими судовими рішеннями, Головне управління Національної поліції України в Закарпатській області звернулося із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України»), надіславши її 9 травня 2023 року засобами поштового зв`язку.
Скаржник просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 3 березня 2023 року у справі №260/1079/22 та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Проаналізувавши доводи касаційної скарги й додані до неї матеріали, Суд дійшов висновку, що її належить повернути скаржнику з таких підстав.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Пунктом 2 частини п`ятої цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Отже, аналіз указаних положень дає підстави для висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються з ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках. При цьому, перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.
У цій справі суд першої інстанції розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження.
За такого правового врегулювання та обставин справи, оскарження рішення судів першої та апеляційної інстанцій в касаційному порядку можливе лише у випадку наявності обставин, наведених у підпунктах "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Перевіркою змісту касаційної скарги встановлено, що на обґрунтування необхідності відкриття касаційного провадження у справі розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження скаржник зазначає, що ця скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, яка станом на сьогодні майже повністю суперечить останній правовій позиції Верховного Суду. При цьому, скаржник звертає увагу, що посада публічної служби, яку обіймав позивач (старший слідчий) відноситься до категорії службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище в розумінні примітки до статті 50 Закону України «Про запобігання корупції».
Судом установлено, що зазначені скаржником у касаційній скарзі доводи вказують на наявність обставин, визначених підпунктами «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, у зв`язку з чим рішення суду апеляційної інстанції у цій справі підлягає касаційному оскарженню.
Підставою касаційного оскарження у цій справі скаржник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права з посиланням на пункт 1 частини четвертий статті 328 КАС України.
Зокрема скаржник указує, що судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного Верховним Судом у справі № 241/2229/20 (постанова від 31 жовтня 2022 року, яка є останньою за датою прийняття у подібних правовідносинах).
Суд зазначає, що в разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких має місце однакове правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, як на підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно - правових актів.
Суд критично оцінює доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 31 жовтня 2022 року у справі №241/2229/20, оскільки такі викладені у цивільній справі, а скаржник не обґрунтував однакового правового регулювання спірних правовідносин, зокрема, з урахуванням того, що сторонами у цій справі є завідуючий хірургічного відділення в КНП «МЦРЛ» (позивач) та Комунальне некомерційне підприємство «Мангушська центральна районна лікарня» (відповідач).
Отже, правові висновки, викладені Верховним Судом у справі №241/2229/20, не є релевантними до спірних правовідносин.
Суд зауважує, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їхнього застосування.
Таким чином, за встановлених обставин, Суд дійшов висновку, що скаржником не доведено наявності підстави для відкриття касаційного провадження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Судом установлено, що зміст касаційної скарги зводиться до незгоди скаржника з рішеннями судів попередніх інстанцій з підстав неправильного застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, викладу фактичних обставин справи з посиланням на нормативно-правові акти, однак без належного обґрунтування підпунктів частини четвертої статті 328 КАС України, що суперечить вимогам статті 330 КАС України та унеможливлює вирішення Судом питання про відкриття касаційного провадження.
Таким чином, правильно пославшись у касаційній скарзі на положення частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник не виклав передбачених статтею 328 КАС України підстав, за яких оскаржуване судове рішення може бути переглянуте судом касаційної інстанції.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Ураховуючи те, що скаржником не викладено передбачених цим Кодексом підстав для оскарження судових рішень у касаційному порядку, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.
Окрім іншого, у касаційній скарзі скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження. Проте, оскільки Суд встановив, що касаційну скаргу належить повернути у зв`язку з тим, що скаржник не виклав передбачених КАС України підстав для касаційного оскарження, то клопотання про поновлення строку на таке оскарження Суд не вирішує.

Керуючись статтями 248, 328, 332, 334, 341, 353 КАС України, Суд,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 3 березня 2023 року у справі №260/1079/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області про стягнення компенсації одноразової грошової допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку - повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.

………………………….

Н.М. Мартинюк,
Суддя Верховного Суду