ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2023 року	Львів	Справа № 500/3733/22 пров. № А/857/884/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
судді-доповідача:                                         Судова-Хомюк Н.М.,
суддів:                                                               Онишкевич Т.В., 
                                                                         Сеник Р.П.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2022 року у справі № 500/3733/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання  вчинити певні дії,-

                                                  В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі також – ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (надалі також – ГУ ПФ України у Тернопільській області, відповідач1), Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (надалі також – ГУ ПФ України у Вінницькій області, відповідач 2), в якому просив суд:
- визнати протиправним і скасувати рішення про відмову в призначенні пенсії №19950004658 від 11.08.2022;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання згідно атестату №4654 від 13.07.1978, періоди трудової діяльності згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 , та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.08.2022 року про призначення пенсії за віком і призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 10.05.2022.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що органами Пенсійного фонду протиправно і необґрунтовано відмовлено в призначенні пенсії за віком з підстав відсутності у позивача необхідного страхового стажу роботи. При цьому, позивач вказує те, що звернувся до відповідача із заявою, у якій, у зв`язку з досягненням 63-річного віку, просив призначити пенсію за віком. Однак, відповідач прийняв рішення, в якому вказав, що відповідно до наданих до заяви документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу страховий стаж складає 03 роки 00 місяців 25 днів, трудовий стаж позивача є меншим за необхідний від 19 років, а тому відсутні підстави для призначення позивачу пенсії за віком. Вказує, що відповідачем зазначено, що ним не зараховано до страхового стажу: період навчання згідно атестату №4654 від 13.07.1978, оскільки прізвище в атестаті « ОСОБА_2 » українською мовою, а згідно паспорту серії НОМЕР_2 прізвище « ОСОБА_3 » українською мовою; періоди трудової діяльності згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 , дата заповнення 26.07.1979, оскільки на титульній сторінці книжки прізвище « ОСОБА_4 » російською мовою не відповідає прізвищу згідно паспорту серії МС986046 «Яворивский» російською мовою. Також вказано, що в даній трудовій книжці період роботи з 26.08.1993 по 27.01.1999 завірено печаткою установи без коду ЄДРПОУ. Вказує, що відмова у призначенні пенсії обґрунтована лише тим, що позивачем не набуто необхідного страхового стажу для призначення пенсії за віком, що у свою чергу не відповідає дійсності.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2022 року позов задоволено у повному обсязі.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 11 серпня 2022 року № 191950004658 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду Українці в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання згідно атестату №4654 від 13.07.1978 та періоди трудової діяльності згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з 10 травня 2022 року.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати на суму сплаченого судового збору 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривень 40 коп.
Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач - Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, який вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що згідно наданих позивачем документів страховий стаж складає 03 роки 00 місяців 25 днів із необхідних 19 років. Скаржник, зокрема зазначає, що в даному випадку органами Пенсійного фонду не зараховано до страхового стажу період роботи період навчання згідно атестату №4654 від 13.07.1978, оскільки прізвище в атестаті « ОСОБА_2 » українською мовою, а згідно паспорту серії НОМЕР_2 прізвище « ОСОБА_3 » українською мовою; періоди трудової діяльності згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 , дата заповнення 26.07.1979, оскільки на титульній сторінці книжки прізвище « ОСОБА_4 » російською мовою не відповідає прізвищу згідно паспорту серії НОМЕР_2 «Яворивский» російською мовою. Додатково вказано, що в даній трудовій книжці період роботи з 26.08.1993 по 27.01.1999 завірено печаткою установи без коду ЄДРПОУ, зокрема не зарахування зазначених періодів до страхового стажу є відповідно підставою для відмови в призначенні пенсії за недостатністю страхового стажу. Вважає, що суд першої інстанції надав неналежну правову оцінку всім суттєвим обставинам справи та не повною мірою оцінив докази у справі, доводи відповідачів, прийняв рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу в якому заперечує проти аргументів відповідача та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідач 2 подав відзив на апеляційну скаргу в якому підтримує аргументи апелянта та просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, та винести постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження згідно положень статті 311 КАС України.
Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 04.08.2022 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про призначення йому пенсії за віком. До заяви додано довідку про присвоєння ідентифікаційного номера, паспорт, військовий квиток, довідку про заробітну плату за період стразового стажу з 01.07.2000 по день звернення, диплом про навчання НОМЕР_3 , атестат № НОМЕР_4 , трудову книжку серії НОМЕР_5 та інші документи (а.с. 9).
11.08.2022 року Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області прийняло рішення №191950004658 про відмову у призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про відмову у призначенні пенсії №191950004658 від 11.08.2022 відмовлено позивачу у призначенні пенсії у зв`язку з тим, що необхідний стаж для призначення позивачу пенсії за віком становить 19 років. При цьому, вказаним рішенням не зараховано до страхового стажу роботи ОСОБА_1 є період роботи період навчання згідно атестату №4654 від 13.07.1978, оскільки прізвище в атестаті « ОСОБА_2 » українською мовою, а згідно паспорту серії НОМЕР_2 прізвище « ОСОБА_3 » українською мовою; періоди трудової діяльності згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 , дата заповнення 26.07.1979, оскільки на титульній сторінці книжки прізвище « ОСОБА_4 » російською мовою не відповідає прізвищу згідно паспорту серії НОМЕР_2 «Яворивский» російською мовою. Також додатково повідомлено, що в даній трудовій книжці період роботи з 26.08.1993 по 27.01.1999 завірено печаткою установи без коду ЄДРПОУ (арк. справи 10).
Вищевказані обставини встановлені матеріалами справи та не заперечуються сторонами по справі.
Позивач вважаючи, що відмова у призначенні пенсії за віком є протиправною, звернувся до суду з вказаним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Спеціальний Закон, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-ІV), а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду регулює також Закон України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі – Закон №1788-ХІІ).
Згідно із ч.1 ст.5 Закону №1058-ІV, цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Відповідно до ч.3 ст.4 Закону №1058-ІV, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Статтею 8 Закону №1058-IV закріплено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг. Так, відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Пунктом 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-ІV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Частиною першою статті 24 Закону №1058-ІV визначено, що страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з приписами частини четвертої статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Згідно з частиною 2 статті 26 Закону 1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 19 до 29 років.
Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-ХІІ) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання вимог статті 62 Закону № 1788-ХІІ Кабінет Міністрів України постановою від 12.08.1993 № 637 затвердив Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).
Пунктом 3 Порядку №637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до пункту 1 зазначеного Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Таким чином, трудова книжка має містити дані щодо факту перебування особи в трудових відносинах для підтвердження наявності трудового стажу та є основним документом, що підтверджує стаж роботи.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Пунктом 3 Порядку № 637 визначено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що із розрахунку стажу позивача, доданого позивачем до позову, до страхового стажу роботи позивача не зараховано: записи згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 , дата заповнення 26.07.1979, оскільки на титульній сторінці книжки прізвище « ОСОБА_4 » російською мовою не відповідає прізвищу згідно паспорту серії НОМЕР_2 «Яворивский» російською мовою. Також відповідач вказав, що в даній трудовій книжці період роботи з 26.08.1993 по 27.01.1999 завірено печаткою установи без коду ЄДРПОУ. Окрім цього, відповідачем не зараховано період навчання згідно атестату №4654 від 13.07.1978, оскільки прізвище в атестаті « ОСОБА_2 » українською мовою, а згідно паспорту серії НОМЕР_2 прізвище « ОСОБА_3 » українською мовою.
Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, що за змістом пункту 3 Порядку № 637 підтвердження трудового стажу встановлюється на підставі інших документів лише якщо відсутня трудова книжка або відповідні записи у ній. 
На час первісного заповнення трудової книжки діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 №162. Відповідно до п.1.2 вказаної Інструкції прийом на роботу без трудової книжки не допускається.
Згідно пунктів 2.2, 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу.
Відповідно до пункту 1.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 Про трудові книжки робітників та службовців та даною Інструкцією.
Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 «Про трудові книжки робітників та службовців» встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Пунктом 13 вказаної постанови «Про трудові книжки робітників та службовців» при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.
При цьому, відповідно до пункту 18 вказано постанови відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.
У період внесення записів про роботу позивача у спірні періоди після 1993, порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі - Інструкція №58).
Пунктом 2.4 Інструкції № 58 передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
З положень пункту 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників вбачається, що необхідним реквізитом під відповідним записом у трудовій книжці працівника є печатка.
Пунктом 2.6 Інструкції №58, у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу. У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (п. 4.1 Інструкції № 58).
Відповідно до абзацу 2 пункту 6.1 Інструкції №58 у разі невірного первинного заповнення трудової книжки або вкладиша до неї, а також псування їх бланків внаслідок недбалого зберігання, вартість зіпсованих бланків сплачується підприємством.
Аналізуючи зазначені положення Інструкції №58, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку щодо того, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її неналежне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням. Більше того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 «Про трудові книжки працівників» № 301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Враховуючи вищенаведене, вірним є твердження про те, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.
Таким чином, доводи апелянта, щодо не зарахування до загального трудового стажу позивача спірного періоду роботи є безпідставними, оскільки відповідальність за правильність ведення трудових книжок покладена на власника підприємства, установи чи організації або уповноважений ним орган, а не на працівника.
Крім того, згідно з правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.05.2018 року у справі № 490/12392/16-а, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства, не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.
Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд в своїй постанові від 22.11.2018 року по справі № 497/118/15-а, від 21.02.2018 №687/975/17 та від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 , дата заповнення 26.07.1979, на титульній сторінці книжки прізвище « ОСОБА_4 » російською мовою не відповідає прізвищу згідно паспорту серії НОМЕР_2 «Яворивский» російською мовою є формальною неточністю, а формальні неточності в документах за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі №638/18467/15-а (адміністративне провадження № К/9901/17572/18).
Аналізуючи матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що трудовий стаж позивача у спірні періоди, підтверджується записами в трудовій книжці, тобто, трудова книжка позивача має усі кваліфікуючі ознаки, які відносять таку роботу до страхового стажу позивача, а отже додаткові документи за відповідні періоди стажу  не є обов`язковими для призначення пенсії.
Крім того, як вірно зазначено судом першої інстанції відповідачами не надано жодних доказів у підтвердження того, що дані трудової книжки про підтвердження трудового стажу містять неправдиві або недостовірні відомості.
Відповідно до пункту «д» статті 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується також: навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Згідно зі змістом атестату – інформація щодо випускника (позивача) внесена двома мовами – українською та російською, при цьому, судом першої інстанції вірно встановлено, що прізвище, ім`я та по-батькові позивача – внесено із перестановкою у відповідних графах, а саме: в частині атестата українською мовою – прізвище внесено російською, а в частині атестата російською мовою – внесено прізвище українською. При цьому, у виписці підсумкових оцінок успішності до вказаного атестату №4654, прізвище позивача зазначено правильно у відповідних графах (арк. 22).
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що в атестаті №4654 відсутні будь-які неточності, а дані відповідають даним паспорта, також цей документ містить всі необхідні відомості для врахування його при обчисленні страхового стажу, а допущена помилка в частині перестановки прізвища позивача у графах при відображенні інформації в атестаті двома мовами – носить формальних характер та не може впливати на підставність для зарахування такого періоду до страхового стажу особи.
Враховуючи присвоєння позивачу кваліфікації з професії та видачу атестату №4654 встановленого зразка, період навчання 01.09.1976 по 13.07.1978 зараховується до страхового стажу, який враховується при призначенні пенсії.
Відтак, враховуючи, що відомості про спірні періоди роботи позивача, підтверджені записами в трудовій книжці, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції та зазначає, що відповідач протиправно не врахував вказані періоди роботи позивача до його страхового стажу.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії, параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні Петриченко проти України (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29). 
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано повністю задовольнив позовні вимоги, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд –

                                                      П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2022 року у справі № 500/3733/22 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	Р. П. Сеник  	
Повне судове рішення складено 10 квітня 2023 року