ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3853/23 Справа № 204/8233/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чудопалова С.В. Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2023 року                                        
Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
судді-доповідача Новікової Г.В. 
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» про стягнення середнього заробітку,-
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування позову посилався на те, що з 05.06.2019 року перебуває у трудових відносинах з ТОВ шахтоуправління «Покровське». 08.10.2020 року він підписав контракт про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ на посадах осіб рядового складу. У липні 2022 року відповідачем нарахований останньому середньомісячний заробіток у сумі 15420,96 грн. та сплачений частково. Позивач зазначає, що підприємство зобов`язано виконувати триваючи правовідносини між ними щодо нарахування та виплати середньомісячного заробітку на час дії контракту, але в порушення вимог Закону відповідач порушив свій обов`язок щодо розрахунку з ним, внаслідок чого виникла заборгованість з виплати середньомісячної заробітної плати за період з липня 2022 року по грудень 2022 року у розмірі – 163635,00 грн. та з січня 2023 року по день ухвалення рішення-1285,08 грн. Просив з урахуванням уточнення позовних вимог стягнути з відповідача невиплачену середньомісячну заробітну плату за липень-грудень 2022 року в сумі 163635 грн. та з 01.01.2023 року по день ухвалення рішення1285,08 грн. за кожен робочий день.
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги. Вважає, що судом першої інстанції не з`ясовані обставини справи,що саме на підставі наказу по підприємству він отримував середній заробіток на час проходження військової служби за контрактом,матеріали справи не містять доказів, що зазначений наказ скасовано або змінено. Наказ є діючим та підлягає виконанню.
Судом першої інстанції не було прийнято рішення за його клопотаннями та не прийнято до уваги його відповідь на відзив про те, що у відповідача є обов`язок виконувати свої накази.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення,а рішення суду без змін.Зазначає,що01 липня 2022 року був прийнятий Закон України від 01.07.2022 № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин», який набув чинності 19 липня 2022 року. До ч. 3 ст. 119 КЗпП було внесено зміни,відповідно д о яких зберігаються місце роботи і посада на підприємстві за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Тобто, з 19.07.2022 року у Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» відсутній обов`язок виплачувати середній заробіток ОСОБА_1 , оскільки за такими працівниками зберігається лише місце роботи і посада. 
У відповіді на відзив на апеляційну скаргу представник позивача просить не враховувати відзив на апеляційну скаргу,та апеляційну скаргу задовольнити. Вважає, що наказ про виплату середнього заробітку позивачеві повинен виконуватися до видачі нового наказу про скасування чи зміну наказу,яким передбачені відповідні виплати.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи, що по даній справі ціна позову зазначена в позовній заяві в розмірі 74534,64 грн., тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін. 
Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог,суд першої інстанції виходив із того, що положення ч. 3 ст. 119 КЗпП України у частині збереження за позивачем середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на нього до 19 липня 2022 року, тобто до дня набрання чинності Законом №2352-ІХ. Починаючи з 19 липня 2022 року, відповідач був позбавлений права зберігати за позивачем середній заробіток, оскільки відповідні положення ч. 3 ст. 119 КзпП України були вилучені.
Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права. 
Частиною 1 статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Правову позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 05.06.2019 року перебуває у трудових відносинах з Приватним акціонерним товариством «Шахтоуправління «Покровське», що підтверджується копією трудової книжки та витягом з наказу про прийняття на роботу від 03.06.2019року №770.
Відповідно до контракту про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ на посадах осіб рядового складу від 08.10.2020 року, укладеного між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України, в особі тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 , позивача було призвано до проходження військової служби у збройних Силах України на посаді солдата, водія аеромобільно-десантного взводу аеромобільної десантної роти військової частини НОМЕР_2 десантно-штурмових військ Збройних сил України, що також підтверджується копією витягу з наказу №285 від 08.10.2020 року.
Відповідно до наказу генерального директора ПРАТ «ШУ`Покровське» №2687 вк від 12 жовтня 2020 року збережено робоче місце, посада та середня заробітна плата з 08.10.2020 року за ОСОБА_1 ,прохідником 5 розряду дільниці ПР-1,на період проходження військової служби за контрактом, на строк до закінчення контракту або до дня фактичного звільнення.
Згідно довідки ПАТ «ШУ`Покровське» від 21.10.22 року загальна сума нарахованого доходу ОСОБА_1 за період з липня 2022 по вересень 2022 становить 15420грн.,з яких: за липень 2022 року нараховано- 15420грн.;серпень, вересень2022-0). Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, з 19 липня 2022 року, у зв`язку зі змінами, внесеними до частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ, відповідач припинив нарахування і виплату позивачу середнього заробітку.
Згідно положень ч.3 статті 119 КЗпП України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
 
Таким чином, починаючи з19 липня 2022 року, роботодавець зобов`язаний зберігати лише робоче місце й посаду за працівниками, яких увільнено від роботи на час військової служби. Тобто, роботодавець був звільнений від обов`язку виплачувати середній заробіток мобілізованому працівнику.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що обов`язок підприємств про виплату середньомісячної заробітної плати працівникам, в тому числі прийнятими на військову службу за контрактом, зберігався до 19 липня 2022 року, тобто до внесення змін в положення ч.3 статті 119 КЗпП України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ. Після зазначеної дати такий обов`язок підприємств припинився, а тому дії відповідача щодо припинення нарахування та виплати середнього заробітку позивачеві є правомірними та відповідають положенням ч.3 статті 119 КЗпП України.
 
Доводи про те, що наказ про виплату середнього заробітку не було скасовано, а тому підприємство зобов`язано продовжувати виплачувати середній заробіток не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на положеннях діючого законодавства.
 
Поняття «наказ» законодавством не визначене. На практиці розуміється наказ – як розпорядчий документ, який видає керівник підприємства, організації, установи, що діє одноосібно в межах своїх повноважень задля вирішення основних і оперативних завдань. Разом з тим законодавством не встановлено, які види наказів повинні вести комерційні підприємства. Таким чином положення закону не повинні бути в обов`язковому порядку перенесені в наказ підприємства, це право самого підприємства визначати доцільність видачі відповідних наказів. 
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що зупинивши виплату середнього заробітку позивачеві з19 липня 2022 року, підприємство діяло відповідно до положень ч.3 статті 119 КЗпП України. Видача в обов`язковому порядку наказу про припинення таких виплат законодавством не передбачена. Це питання вирішується керівником підприємства на свій розсуд. Відсутність наказу про застосування положень ч.3 статті 119 КЗпП України зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ, не є підставою для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку після внесення змін до законодавчих актів. Оскільки зазначений закон є чинним та обов`язковим до виконання.
   Посилання на те, що судом не розглядалися клопотання відповідача є безпідставними. Розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження. Так ухвалою Красногвардійського  районного  суду м. Дніпропетровська  від 18 жовтня 2022 року було задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано у відповідача довідки про заборгованість по заробітній платі позивача та виплаті середнього заробітку.
Вказівка про те, що до участі в справі не допущено представника позивача не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки спростовуються встановленими обставинами. Представник позивача повідомлявся про слухання справи 20.12.2022 року, про що свідчить його клопотання про перенесення судового засідання та проведення його в режимі відеоконференції у зв`язку з постійним вимкненням світла та відсутності доступу у мережу Інтеренет (а.с.88).
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. 
Суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, повно і правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову,що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 74534,64 грн., що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Красногвардійського  районного  суду м. Дніпропетровська  від 17 січня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: