ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

17 квітня 2023 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 729/1358/21
Головуючий у першій інстанції – Кузюра В. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/518/23

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді: Мамонової О.Є.,
суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Приватне підприємство «Агропрогрес»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 30 грудня 2022 року (проголошено о 12:45, повний текст рішення складено 05.01.2023) у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Агропрогрес» про розірвання договору оренди земельної ділянки,

                                         В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватного підприємства «Агропрогрес», в якому просила розірвати договір оренди землі від 01.06.2004, зареєстрований у Бобровицькому відділенні Чернігівської регіональної філії центру ДЗК 19.01.2007 (реєстр у Державному реєстрі земель № 040785500020), укладений між ПП «Агропрогрес» та ОСОБА_2 щодо оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 6,17 га, що складається з «ріллі» площею 5,2009 га (кадастровий номер 7420683200:05:001:0097) і «пасовища» площею 0,9718 га (кадастровий номер 7420683200:05:001:1094), розташованої на території Горбачівської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області. Просила вирішити питання розподілу судових витрат.
Позов обґрунтовувала тим, що орендодавець – ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивачка, яка є рідною онукою померлої та спадкоємцем за заповітом 21.07.2021 отримала свідоцтва про право власності на спадщину на вказані земельні ділянки.
Уважаючи себе новим власником землі, яка, відповідно до ст. 651 ЦК України, ст. 31, 32 Закону України «Про оренду землі», має право на розірвання договору оренди, укладеного її бабусею 01.06.2004, вона звернулась до відповідача з письмовою вимогою розірвати договір з припиненням подальшого обробітку землі та повернення її у місячний строк. 
Указувала на те, що пунктами 38, 40 договору оренди передбачено право орендодавця на зміну умов договору або його розірвання у випадку переходу права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи.
Не отримавши відповіді на своє звернення, ОСОБА_1 вимушена звернутись до суду для вирішення питання про розірвання договору оренди в примусовому порядку.

Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 30 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Агропрогрес» про розірвання договору оренди земельної ділянки відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на його невідповідність вимогам закону.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції розглянув справу у відсутність позивачки, не повідомивши її про час і місце судового засідання на 30.12.2022.
Заявниця указує, що в основі рішення мається правовий аналіз письмових доказів, наданих відповідачем, зокрема, оригіналів договорів оренди земельних ділянок, переданих пайовикам в оренду ПП «Агропрогрес», які не є носієм інформації стосовно предмета спору.
Звертає увагу на те, що представник відповідача надав суду свій примірник договору оренди, де зазначено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичною особи-орендаря є (не є) підставою для зміни умов або розірвання договору (непотрібне закреслити), при цьому, в словосполученні «є (не є)» закреслено все, тоді, як в п. 40 примірнику договору позивачки зазначено, що «що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря є підставою для зміни умов або розірвання договору», при цьому, «є» і «не» закреслені, а друга «є» - ні.
З огляду на зазначені обставини уважає, що суд безпідставно не взяв до уваги редакцію пункту 40 договору, який був наданий нею, невірно його розтлумачив та дійшов передчасного висновку про не встановлення місця знаходження третього примірника договору, не зважаючи на те, що він зберігається в Ніжинській РДА.     
Також зазначає, що суд невірно застосував ч. 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» та позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 12.12.2018 у справі 514/136/17, адже це стосується випадку, коли перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (в тому числі в порядку спадкування) не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі, в той час, як у договорі оренди землі, укладеному з ПП «Агропрогрес», - є підставою, що прямо передбачено цим договором.

У відзиві на апеляційну скаргу Приватне підприємство «Агропрогрес» просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що позивачка за весь час розгляду справи жоден раз не виявила бажання скористатись правом особистої участі у судових засіданнях, а ймовірне неналежне повідомлення щодо одного судового засідання сторони позивача, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, можна вважати як формальний недолік і це не може бути підставою для скасування законного по суті рішення (частина 2 ст. 410 ЦПК України).

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що неможливо на час розгляду справи встановити дійсну волю учасників договору оренди щодо можливості його розірвання при переході права власності на землю до другої особи, в тому числі, спадкодавця, та зазначив, що смерть спадкодавця не є підставою для припинення дії договору оренди, його розірвання чи зміни його умов, оскільки, усі права та обов`язки орендодавця після його смерті переходять до його спадкоємця, який зобов`язаний продовжувати виконувати усі умови договору. 
Дослідивши примірники договорів оренди, наданих сторонами, суд дійшов висновку, що в п. 40 обох примірників відсутні будь-які закреслення, зміст усіх пунктів договорів є ідентичним. В той же час, в п. 40 примірника договору позивачки в дужках значиться слово «є» та через кому словосполучення «не є»; закреслене слово «є» та частина словосполучення «не», не закреслене «є» відноситься до закресленого «не». В примірнику відповідача в дужках закреслено як слово «є», так і словосполучення «не є». Суд намагався отримати третій примірник, проте його місцезнаходження на встановив. Також позивачка не надала доказів невиконання умов договору відповідачем, що давало б підстави для розірвання договору в односторонньому порядку.
Однак з такими висновками районного суду апеляційний суд погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та не відповідають нормам матеріального права.

Встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є рідною онукою ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За життя 01.06.2004 ОСОБА_2 уклала з Приватним підприємством «Агропрогрес» договір оренди землі, відповідно до умов якого орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Горбачівської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області, а саме, земельну ділянку площею 6,17 га, в тому числі, ріллі площею 5,20 га та пасовищ площею 0,97 га (а. с. 9-10).
Згідно з п. 8 договору строк дії договору складає 20 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку його дії повідомити письмово орендаря про намір продовжити його дію.
Відповідно до п. 9 договору орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі не менше 1,5 % з урахуванням коефіцієнта індексації, що складає на дату укладення договору – 855,33 грн; орендна плата може змінюватись в залежності від змін у законодавстві.
Земельна ділянка передається в оренду для вирощування сільськогосподарських культур, цільовим її призначенням є ведення товарного сільськогосподарського виробництва (п. 15, 16 договору).
Відповідно до п. 36 договору зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін.
Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається; умовами розірвання договору в односторонньому порядку є невиконання умов договору (п. 39 договору).
Пунктом 40 договору визначено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також, реорганізація юридичної особи – орендаря є підставою для зміни умов або розірвання договору. Право на орендовану земельну ділянку у разі смерті фізичної особи – орендаря, засудження або обмеження її дієздатності за рішенням суду, переходить до спадкоємців або інших осіб, які використовують цю земельну ділянку разом з орендарем.
Копіями свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 21.07.2021, виданих та зареєстрованих державним нотаріусом Бобровицької районної державної нотаріальної контори Чернігівської області на підставі заповіту, посвідченого Ткаченко М.М., секретарем Горбачівської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області 13.12.2013, зареєстрованого у реєстрі за № 52  підтверджується, що ОСОБА_1 прийняла спадщину, яка залишилась від померлої бабусі – ОСОБА_2 , у вигляді:
- земельної ділянки, розташованої на території Горбачівської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області, кадастровий номер 7420683200:05:001:1094 площею 0,9718 га в межах згідно з планом, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (сільськогосподарські угіддя пасовища), що належало спадкодавцю на праві приватної власності на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 042515, виданого Бобровицькою районною державної адміністрацією Чернігівської області 14.04.2004 на підставі рішення Бобровицької райдержадміністрації від 20.11.2003 № 324 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 14.04.2001 за № 81;
- земельної ділянки, розташованої на території Горбачівської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області, кадастровий номер 7420683200:05:001:0097 площею 5,2009 га в межах згідно з планом, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (сільськогосподарські угіддя рілля), що належало спадкодавцю на праві приватної власності на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 042515, виданого Бобровицькою районною державної адміністрацією Чернігівської області 14.04.2004 на підставі рішення Бобровицької райдержадміністрації від 20.11.2003 № 324 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 14.04.2001 за № 81 (а. с. 5, 7).
Із Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 7420683200:05:001:1094 та 7420683200:05:001:0097 зареєстровано за ОСОБА_1 (а. с. 6, 8).
04.10.2021 ОСОБА_1 звернулась до Приватного підприємства «Агропрогрес» з заявою – повідомленням, в якому, посилаючись на прийняття нею спадщини у вигляді земельних ділянок після смерті ОСОБА_2 , просила, на підставі п. 40 договору оренди землі від 01.06.2004 та положень ст. 651 ЦК України, ст. 31, 32 Закону України «Про оренду землі», розірвати вказаний договір оренди, що був укладений підприємством з померлою та повернути їй земельну ділянку площею 6,17 га у місячний строк з дня отримання повідомлення (а. с. 13-16).
Проте Приватне підприємство «Агропрогрес» не виконало вимогу позивачки, та заперечуючи проти позовних вимог, відповідач надав суду свій примірник договору оренди, в п. 40 якого закреслені обидва варіанти (є… (не…є), тобто, вказуючи на те, що сторони однозначно не погодили такої підстави для розірвання договору.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
У частині другій статті 16 ЦК України законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також зазначив, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає в з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.
Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
При зверненні до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 19 лютого 2009 року у справі «Марченко М. В. проти України», заява № 4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.
Статтею 6 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Відповідно до ч. 1, 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Одностороння відмова від зобов`язання, або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).
У статті 526 Кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 651 Кодексу зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої ним шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Згідно з ч. 3, 4 статті 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.
Частиною 4 статті 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі, в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи – орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.  
Так, в матеріалах справи міститься оригінал договору оренди землі від 01.06.2004, укладений між ОСОБА_2 і Приватним підприємством «Агропрогрес» (а. с. 116-117), який є ідентичним з примірником (копією) договору, наданим позивачкою.
Пункт 40 договору визначає в собі наступну умову: «Перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи – орендаря …(…є) підставою для зміни умов або розірвання договору. Право на орендовану земельну ділянку у разі смерті фізичної особи – орендаря, засудження або обмеження її дієздатності за рішенням суду (переходить) до спадкоємців або інших осіб, які використовують цю земельну ділянку разом з орендарем».
Тобто, закресливши у зазначеному пункті словосполучення «не», що є вимогою договору, сторони погодили, що у випадку переходу права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, договір оренди землі може бути змінено або розірвано.
Таким чином є доведеним факт укладення  договору оренди землі, в якому ОСОБА_2 (орендодавець) і Приватне підприємство «Агропрогрес» (орендар) досягли усіх істотних його умов, визначили на свій розсуд та погодили між собою зміст, предмет договору, які є обов`язковими та не суперечать загальним засадам цивільного законодавства, в тому числі, умови, що стосуються зміни та припинення дії договору і оскільки, ці умови не змінені, в установленому законом порядку недійсними не визнані, вони є обов`язковими для виконання обома сторонами правочину.
Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпція правомірності правочину. 
Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватись, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (правова позиція щодо презумпції правочину викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18). 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів уважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є доведеними та обґрунтованими, вони підтверджені належними та допустимими доказами, які дають їй право вимоги на розірвання договору оренди з відповідачем, тобто, право на захист її інтересів відповідно до вимог чинного законодавства.
Висновки суду першої інстанції про неможливість встановлення дійсної волі учасників договору щодо досягнення згоди на його розірвання з огляду на те, що примірники позивача та відповідача містять розбіжності умов, викладених у пункті 40, а також доводи ПП «Агропрогрес» стосовно недоведеності вимог ОСОБА_1 про погодження сторонами договору такої підстави для розірвання договору, повністю спростовуються вищевикладеним, зокрема, дослідженим судом апеляційної інстанції оригіналом договору оренди землі, укладеним між ОСОБА_2 і відповідачем.
Отже апеляційний суд знаходить слушними доводи апеляційної скарги, у зв`язку з чим, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 30 грудня 2022 року з постановленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Згідно з ч. 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову – на відповідача.
Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 ст. 141 Кодексу).
Таким чином понесені ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позову до суду в розмірі 908,00 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 1 362,00 грн належить покласти на Приватне підприємство «Агропрогрес».

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 п. 3, 4 ч. 1, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                                 
                                  П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 30 грудня 2022 року – скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Агропрогрес» про розірвання договору оренди земельної ділянки -задовольнити.
Розірвати договір оренди землі від 01.06.2004, зареєстрований у Бобровицькому відділенні Чернігівської регіональної філії центру ДЗК 19.01.2007 (реєстр у Державному реєстрі земель № 040785500020), укладений між ПП «Агропрогрес» та ОСОБА_2 щодо оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 6,17 га, що складається з «ріллі» площею 5,2009 га (кадастровий номер 7420683200:05:001:0097) і «пасовища» площею 0,9718 га (кадастровий номер 7420683200:05:001:1094), розташованої на території Горбачівської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області.   
Стягнути з Приватного підприємства «Агропрогрес» (код ЄДРПОУ 31174509, місцезнаходження: 17412 Чернігівська область, Бобровицький район, с. Горбачі, вул. Молодіжна, 15) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання позову до суду в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн 00 коп та за подання апеляційної скарги в розмірі 1 362 (одна тисяча триста шістдесят дві) грн 00 коп. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуюча                                                                       О.Є. Мамонова

Судді:                                                                                Н.В. Висоцька

                                                                                         Н.В. Шитченко