25.04.23
22-ц/812/387/23
Провадження № 22-ц/812/387/23 Головуючий суду першої інстанції Афоніна С.М.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2023 року м. Миколаїв Справа № 1412/2819/12
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого Царюк Л.М., 
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М., 
при секретарі судового засідання – Стрілець К.О.,
без учасників справи,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник – ОСОБА_2 , на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2023 року, постановлену під головуванням судді Афоніної С.М., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за заявою ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,

В С Т А Н О В И В:

30 січня 2023 року ОСОБА_3 , яка змінила своє прізвище на ОСОБА_4 , звернулась до суду з заявою, яку уточнила в подальшому, про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
Доводи заяви обґрунтовувала тим, що ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2016 року по справі № 1412/2819/12 було задоволено подання Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3 
Заводським відділом державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (далі – Заводський ВДВС) було відкрито виконавче провадження № 6273718 на виконання виконавчого листа № 2/487/306/2013 від 11 березня 2013 року, виданого Заводським районним судом м. Миколаєва.
Наразі через накладення ухвалою обмеження у праві виїзду за межі України заявниця не може повернутись в Україну з-за кордону для того щоб вирішити питання щодо наявності заборгованості по виконавчому провадженню.
ОСОБА_1 має кошти на рахунку Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк»), за допомогою яких могла б погасити заборгованість за виконавчим провадженням № 62873718, проте цей рахунок наразі є заарештованим.
Заявниця зверталась до Заводського ВДВС з запитом щодо списання коштів з арештованого рахунку у АТ КБ «ПриватБанк», але їй надійшла відповідь, що Заводський ДВС наразі не має можливості самостійно списати кошти з арештованого рахунку, оскільки через введення на території України воєнного стану станом на дату звернення до суду законодавчо врегульовано заборону на такі виконавчі дії.
Заявник з`ясувала, що тільки вона особисто повинна звернутись до АТ КБ «ПриватБанк» для того щоб здійснити перерахунок коштів на користь Заводського ВДВС.
ОСОБА_1 має намір повернутися на територію України для надання дозволу АТ КБ «ПриватБанк» щодо списання коштів для погашення заборгованості за виконавчим провадженням № 62873718.
Ухвала суду про обмеження її права на виїзд за межі України обмежує її конституційне право на свободу пересування.
Таким чином, ОСОБА_1 наразі не має можливості виконати зобов`язання за рішенням суду, оскільки тимчасове обмеження щодо виїзду за межі України перешкоджає безпосередньо погасити наявну заборгованість. 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд скасувати ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва про тимчасове обмеження її у праві виїзду за межі України від 26 лютого 2016 року.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2023 року у задоволенні заяви  ОСОБА_1  про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відмовлено.
Ухвала суду мотивована тим, що сукупність наданих боржником доказів не дають підстав дійти переконливого висновку про наявність обставин, які б давали підстави для скасування обмежувальних заходів.
Враховуючи зазначені обставини та відсутність доказів, які б спростовували факти умисного ухилення боржника ОСОБА_5 від виконання рішень суду, суд приходить до висновку про відсутність підстав для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 , через свого представника – ОСОБА_2 , оскаржила її в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила її скасувати та постановити нову, якою задовольнити вимоги заяви.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до частин 1-3 статті 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.
Згідно статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен хто законно перебуває на території будь-якої держави має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишити будь-яку країну, включно зі своєю власною.
На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадянської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою прав і свобод інших осіб.
Також стаття 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права визначено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.
На вищевказані обставини звертає увагу Верховний Суд України в узагальненнях від 01 лютого 2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України». Згідно зі статтею 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Частинами 5,6,7 статті 441 ЦПК України визначено, що суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника. Суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця. За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.
Таким чином, наразі ОСОБА_1 не має можливості виконати зобов`язання за рішенням суду, оскільки тимчасове обмеження щодо виїзду за межі України перешкоджає безпосередньо погасити наявну заборгованість.
Таким чином, ОСОБА_1 було введено в оману, а ухвалу винесено незаконно, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.
На день слухання справи від державної виконавчої служби відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, повідомлені судом належним чином про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили, у зв`язку з чим апеляційний суд розглянув справу без їх участі за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2016, яка набрала законної сили, було задоволено подання Заводського ВДВС Миколаївського міського управління юстиції та боржника ОСОБА_3 тимчасово було обмежено у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань покладених на неї виконавчими листами у зведеному виконавчому провадженні № 37874276:
- у справі № 2/487/306/13, виданого 11 березня 2013 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 боргу за договорами позики, з урахуванням 3% річних та інфляційних витрат у розмірі 49 723,82 грн та судові витрати у сумі 489 грн;
- у справі № 2/1412/3267/12, виданого 28 листопада 2012 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 6 026,99 грн та судовий збір в сумі 214,60 грн; 
- у справі № 2/1412/3267/12, виданого 28 листопада .2012 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 заборгованості за договором позики у розмірі 33 301 грн, 17 000 грн процентів за користування грошовими коштами; 492,67 грн - 3% річних, а всього 50 793,67 грн, 3 000 грн правової допомоги та 639,30 грн судового збору. При розгляді подання, судом було встановлено, що станом на 26 лютого 2016 року рішення суду боржником не виконані, загальна заборгованість становить 100 924,28 грн. 
Під час примусового виконання зведеного виконавчого провадження, державним виконавцем постановою від 19 липня 2013 року накладено арешт на майно боржника ОСОБА_3 .
Згідно результатів пошуку по Базі даних Автомобіль за боржником зареєстровано транспортний засіб автомобіль NISSAN NOTE 1.6, 2007 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 . В ході примусового виконання рішень вищезазначене майно описано та реалізовано на прилюдних торгах. Кошти від реалізації у пропорційному співвідношенні із стягненням витрат на проведення виконавчих дій та виконавчого збору розподілені між стягувачами.
22 травня 2013 року боржником ОСОБА_3 подано заяву в якій остання зобов`язалась сплачувати свою заборгованість частинами, щомісячно до 22 числа перераховувати кошти на рахунок Заводського ВДВС, але станом на 16 лютого 2016 року грошові кошти від боржника на рахунок відділу не надходили.
Згідно копії свідоцтва про зміну імені, виданого 15 вересня 2016 року Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис № 66 від 15 вересня 2016 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 змінила прізвище на « ОСОБА_4 », що також підтверджується копією її паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до положень статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Пунктом 9 частини 2 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судового рішення.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Виконанням рішення суду завершується процес захисту суб`єктивних майнових та особистих немайнових прав громадян.
Судові гарантії законності виконавчого провадження та захисту прав його учасників полягають у тому, що до юрисдикції суду віднесено вирішення низки питань, які мають значення для виконання рішень суду та інших юрисдикційних органів, зокрема, таким є питання про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.
Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Тобто, право кожного вільно покинути територію України може бути обмежено тільки законом.
Підстави для тимчасового обмеження у праві виїзду громадян України за кордон визначені Законом України «Про порядок виїзду і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року.
Згідно із частиною 5 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.
Цим Законом України передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.
Відповідно до пункту 19 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.
Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 331/8536/17.
Частина 5 статті 441 ЦПК України передбачає можливість суду скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.
Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у разі зміни нею своєї поведінки по відношенню до виконання покладеного на неї рішенням суду обов`язку, зокрема, внесення платежів на погашення заборгованості, добросовісне виконання обов`язків боржника, які визначені Законом України «Про виконавче провадження», а також прийняття необхідних мір для виконання рішення суду.
Таким чином, скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування. 
При зверненні до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, та у доводах апеляційної скарги, боржник зазначала, що вона перебуває за межами України та має бажання виконати свої боргові зобов`язання шляхом перерахуванням грошових коштів, що зберігаються на банківському рахунку у АТ КБ «ПриватБанк», який є заарештованим та на теперішній час потрібна її особиста присутність для здійснення банківських операцій. Через зазначене обмеження у праві виїзду за кордон, вона не може повернутися на Україну для виконання своїх зобов`язань. 
Згідно із статями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі  статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.        
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що заявником не надано до суду жодних доказів на підтвердження тих обставин, що перешкоджають боржнику виконати свій обов`язок виконати судові рішення, зокрема, те що боржник перебуває за кордоном та не в змозі повернутися до України; банківська установа відмовила боржнику у перерахуванні її коштів на погашення боргу; на підтвердження заходів, які вживалися боржником протягом 2016-2023 років для виконання судових рішень та повернення грошового боргу або існування перешкод для такого виконання.
Посилання заявника як на підставу для  скасування обмежувального заходу перебування її за кордоном взагалі протирічить існуванню з лютого 2016 року встановленого обмеження ОСОБА_5  у праві виїзду за кордон за межі України, тобто, боржник, маючи обмеження на виїзд з території України, покинула територію України, а тепер для в`їзду на територію просить скасувати обмеження, що взагалі не може бути підставою для скасування. При цьому як правильно зазначив суд першої інстанції встановлення судом тимчасове обмеження  ОСОБА_1  у праві виїзду за кордон у ситуації, що склалася, не обмежує конституційне право заявника на свободу пересування та не перешкоджає її поверненню із за кордону на територію України. 
Отже, колегія суддів вважає, що заявником не було надано доказів на підтвердження існування виключних обставин, за яких доцільним є скасування тимчасового заходу обмеження у праві виїзду за кордон, а тому підстави для скасування тимчасового обмеження відсутні.
При цьому колегія суддів ураховує, значну суму заборгованості по сплаті боргу та відсутність тривалий час позитивної тенденції відносно її погашення ОСОБА_1 , що свідчить про небажання заявника вчиняти активні дії щодо виконання рішень суду.
За такого, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на даний час відсутні підстави для скасування обмежувальних заходів, оскільки зобов`язання щодо сплати боргу боржником не виконано, а обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 є єдиним ефективним заходом для виконання рішення суду.
Разом з тим, відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України (частина 8 статті 441 ЦПК України).
За таких обставин, колегія суддів вважає, що постановлена судом ухвала відповідає вимогам процесуального права і не може бути скасована з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.
Відповідно до статті 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу Заводського районного суду  м. Миколаєва від 27 січня  2023 року  залишити без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, відсутні.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представник – ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2023 року, залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 
Головуючий Л.М. Царюк
Судді Т.М. Базовкіна
Ж.М. Яворська
Повний текст постанови складено 25 квітня 2023 року.