Номер провадження: 22-ц/813/1993/23 
Справа № 522/12529/21

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі суддів :
головуючої Орловської Н.В.
суддів Кутурланової О.В.
        Пузанової Л.В.
секретар Трофименко О.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Смірнов Олексій Миколайович, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2022 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства “Альфа-Банк”, назву якого змінено на "СЕНС БАНК", до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ :

01.07.2021р. представник Акціонерного товариства “Альфа-Банк” звернувся із позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за прострочення виконання кредитного забов`язання.
Позов обґрунтовано тим, що на підставі кредитного договору від 30.08.2008р., укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку “Укрсоцбанк”, правонаступником якого є АТ “Альфа-Банк”, та ОСОБА_1 , останній отримав кредит у розмірі 396000 дол. США , який зобов`язався повернути у відповідності до погодженого сторонами графіку повернення та сплатити відсотки за користування кредитом. Оскільки відповідач свого зобов`язання не виконав, просив стягнути заборгованість, визначену за ст.625 ЦК України, що складається із суми 3% річних 105 655,68 грн та інфляційних втрат — 346 763,66 грн, всього 452 419,34 грн.
25 листопада 2021р. адвокатом Смірновим Олексієм Миколайовичем, який діє від імені ОСОБА_1 , подано зустрічний позов до АТ “Альфа-Банк”, третя особа, яка не заявляє вимог на предмет спору, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Трофімець Вікторія В`ячеславівна про визнання припиненим договору іпотеки від 13.08.2008р., згідно якого в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором від 13.03.2008р., укладеним між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку “Укрсоцбанк”, правонаступником якого є АТ “Альфа-Банк”, та ОСОБА_1 останній передав в іпотеку кредитору нежитлові приміщення магазину по АДРЕСА_1 .
Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 14.06.2019р. встановлено, що ОСОБА_1 виконав повністю вимоги виконавчого документу, виданого 02.03.2012року, сплатив на користь ПАТ “Укрсоцбанк” борг в сумі 3 559 500,57 грн, у тому числі і проценти. Виконавче провадження закінчено за п.9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі. Також сплачені витрати на третейський збір в сумі 25 000грн.
Оскільки основне зобов`язання повністю виконано боржником, просив визнати іпотеку припиненою із 14 червня 2019р., визнати протиправною та скасувати державну реєстрацію від 13.08.2008р. щодо заборони відчуження предмета іпотеки, а сае нежитлове приміщення магазину по АДРЕСА_1 за договором іпотеки від 13.08.2008р.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2022р. у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до АТ “Альфа-Банк” відмовлено, оскільки предмет доказування за первісним та зустрічним позовними заявами є різним, а тому їх одночасний розгляд не є доцільним та може призвести до невиправданого затягування і ускладнення розгляду справи.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2022р. позовні вимоги задоволені повністю. 
Постановлено: стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ “Альфа-Банк” 3% річних у розмірі 105 655 грн та інфляційні витрати в сумі 346 763 грн, а також судові витрати в сумі 6 786,29 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що 30.03.2008р. між АКБСР “Укрсоцбанк” та ОСОБА_1 укладений договір про надання відновлюваної кредитної лінії, відповідно до якого останній отримав кредит у сумі 396 000 дол. США., який своєчасно не повернув. 
Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 14.06.2019р. виконавче провадження закінчено у зв`язку із виконанням вимог виконавчого документу від 02.03.2012р.
Оскільки судове рішення по стягненню заборгованості не було виконано своєчасно, тому суд визнав обґрунтованими вимоги щодо стягнення за період із 11.06.218р. по 11.06.2021 р передбачених ст. 625 ЦК України сум 3% річних 105 655 грн та інфляційних 346 763 грн. і судові витрати 6786,29 грн.        
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Смірнов Олексій Миколайович, просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2022 р. скасувати, прийняти до спільного розгляду із первісним позовом зустрічну позовну заяву, подану 24.11.2021р. та її задовольнити шляхом визнання припиненою іпотеки нежитлових приміщень магазину по АДРЕСА_1 за договором іпотеки від 13.08.2008р. Відмовити у задоволенні позовної заяви Акціонерного товариства “Альфа-Банк” про стягнення заборгованості та стягнути понесені відповідачем судові витрати.
Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що постановлене у справі рішення та ухвала суду від 21.02.2022р. про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви не відповідають вимогам ст. 263 ЦПК України щодо їх законності та обґрунтованості.
Зокрема суд не врахував, що заборгованість із врахуванням нарахованих банком відсотків за кредитним договором в розмірі 3 559 500,57 грн стягнута із ОСОБА_1 рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 09.09.2011, яке звернуто до примусового виконання на підставі виконавчого листа від 2.03.2012р. Постановою від 14.06.2019р. виконавче провадження закінчено із підстав його повного виконання боржником.
Суд першої інстанції не отримав належних доказів щодо причин, із яких позивач не звертав стягнення на предмет іпотеки за період із 09.09.2011р. по 14.06.2019р. Вважає, що бездіяльність позивача є простроченням кредитора, що призвела до штучного створення підстав для застосування до позичальника відповідальності згідно ст. 625 ЦК України, а тому у задоволенні таких вимог належить відмовити.
Також суд не врахував, що із виконанням основного зобов`язання припиняється і зобов`язання за договором іпотеки в силу статті 17 Закону України «Про іпотеку». Розгляд зустрічного позову із відповідними вимогами було доцільним із одночасним розглядом первісного позову, оскільки вказані позови виникли із правовідносин, що стосуються прав та обов`язків за кредитним договором від 13.08.2008р. У первинному позові Банк просить стягнути кредитну заборгованість, тоді як у зустрічному заперечується наявність такої заборгованості, що є підставою для припинення іпотеки.
Заслухавши  доповідача, перевіривши законність рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом встановлено наступне.
У відповідності до загальних умов виконання зобов`язання, встановлених ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. (ст. 599 ЦК України)
Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.        
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) вказано, що «нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання».
Із матеріалів справи вбачається, що 30.03.2008р. укладений договір про надання відновлюваної кредитної лінії між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку “Укрсоцбанк”, правонаступником якого є АТ “Альфа-Банк” та ОСОБА_1 , на підставі якого останній отримав кредит у розмірі 396 000 дол. США , який зобов`язався повернути у відповідності до погодженого сторонами графіку повернення та сплатити відсотки за користування кредитом у строк до 12.03.2018р.
Згідно п.6.2 договору про надання відновлюваної кредитної лінії від 13.03.2008р. сторонами договору погоджена третейська угода, згідно якої спір має вирішуватись у відповідності до ст.5 Закону України «Про третейські суди» (а.с. 6-9).
Вказане кредитне зобов`язання забезпечено іпотекою у відповідності до договору іпотеки від 13.03.2008р., укладеного між тими ж сторонами, за умовами якого іпотекодавець ОСОБА_1 передав іпотекодержателю АКБ СР “Укрсоцбанк” у забезпечення виконання свого кредитного зобов`язання належне йому нежитлове приміщення магазину площею 155,8 кв.м по АДРЕСА_1 . (а.с.92-94).
Рішенням постійно діючого Третейського суду Асоціації українських банків від 09 вересня 2011р. стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ “Укрсоцбанк” заборгованість по договору кредиту в сумі 3 559 500 грн. та третейський збір 25500грн.
01.12.2022 року НБУ внесено запис до Державного реєстру банків щодо зміни найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «СЕНС БАНК».
Як вбачається із змісту вказаного рішення, кредитор у відповідності до умов договору змінив остаточний строк виконання кредитного зобов`язання внаслідок порушення позичальником зобов`язань по погашенню кредиту у відповідності до погодженого сторонами графіку. Кредитна заборгованість визначена станом на 23 червня 2011р. у розмірі 3559500,57 грн та складається із заборгованості по кредиту в розмірі 349800 дол. США (по курсу НБУ на 23.06.2011р. - 7,9727), що становить 2 788 850грн; заборгованість по відсотках — 79 295,29 дол. США еквівалент у національній валюті 138 451,99 грн.
Вказана заборгованість за основним зобов`язання стягнута із позичальника ОСОБА_1 достроково. (а.с.90-91).
Чинність наведеного рішення визнана сторонами і не заперечена у встановленому законодавством порядку.
Вказане рішення звернуто до примусового виконання, провадження у якому відкрито згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 26.10.2012р. на підставі виконавчого листа № 2604/3004/2012, виданого 2.03.2012р. Дніпровським районним судом м. Києва. (а.с.10).
Відповідно до постанови від 14.06.2019р. виконавче провадження за наведеним виконавчим документом закінчено у відповідності до п.9 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» та встановлено, що боржником виконано у повному обсязі вимоги виконавчого документа відповідно до платіжних доручень №151037422, №155917666, №155917667 (а.с.59).
Як вбачається із розрахунку, що надано позивачем, вказані платежі здійснені фактично відповідачем 23.08.2012р. у розмірі 39 965 грн; 30.10.2013р — 16 872,34 грн. та 13.06.2019р. - 3 559 450,42 грн. 
При цьому, вимога щодо відповідальності до позичальника за невиконання грошового зобов`язання 3% річних та інфляційні втрати кредитора відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України у розрахунку позивача застосовані у період із 11.06.2018р. по день закінчення виконавчого провадження 13.06.2019р. ( а.с.11)
Наявність рішення про стягнення боргу за кредитним договором, яке боржник виконував із жовтня 2012р. по 13.06.2019р., не припиняє правовідносин сторін кредитного договору за весь період його невиконання і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України за увесь час прострочення боржника.
Таке прострочення є тривалим порушенням, тому право на позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат виникло у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. (постанова ВП ВС від 8.11.2019р у справі № 127/15672/16ц)
Не спростовують такий висновок суду  заперечення  відповідача  щодо припинення основного зобов`язання шляхом повного виконання та сплати суми заборгованості 3559500 грн, що визначена рішенням постійно діючого Третейського суду Асоціації українських банків від 09 вересня 2011р., оскільки за своєю економічною природою сутність боргу як певної грошової суми, яка на законних підставах має бути сплачена іншій особі, залишається незмінною на будь-яких етапах існування зобов`язання та не залежить (як і право вимоги кредитора) від того, чи зобов`язання виконується відповідно до умов договору, чи мали місце обставини неналежного виконання зобов`язання.
Для цілей правового регулювання зобов`язальних відносин та відповідальності за порушення зобов`язань юридичне значення має саме момент виконання такого обов`язку боржником.
Ухвалення третейським судом рішення про стягнення грошових коштів за договором лише підтверджує дійсне існування обов`язку боржника зі сплати  боргу кредитору, його безспірність та надає цьому обов`язку безпосередньо примусового характеру. 
Визнання сторонами і виконання рішення третейського суду - це правова дія цього рішення, сутність якої полягає в його незмінності і виключності після набуття ним чинності. Якісна характеристика такого рішення виявляється в наслідках, які воно викликає. Такими наслідками є: здійсненність, преюдиціальність, обов`язковість.
Частина друга статті 11 ЦК України визначає, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Отже, відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, за наявності прямої вказівки про це в законі.
За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
Наявність судового рішення про стягнення заборгованості свідчить про настання строку виконання зобов`язання за тією вимогою, яку задоволено судом, та наявність обов`язку боржника сплатити відповідну заборгованість.
Проте, судове рішення про стягнення заборгованості не змінює змісту відповідного зобов`язання, оскільки характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, а додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання та безспірності боргу. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав відповідне зобов`язання продовжує існувати.
Як встановлено рішенням Третейського суду від 09.09.2011р. із позичальника ОСОБА_1 достроково стягнута сума кредиту, що за умовами кредитного договору надавалась у іноземній валюті, та визначений судом розмір стягнення встановлений у еквіваленті до валюти кредиту. Наведеним рішенням не встановлювалось будь-яких змін щодо умов погодженого сторонами кредитного договору, а лише встановлювався обов`язок дострокового повернення кредиту, що свідчить про безспірність визначеної суми та можливість її примусового виконання.
Той факт, що виконавче провадження закінчено 14.06.2019р. не є безумовною підставою для визнання припиненим зобов`язання боржника у розумінні ст.526 ЦК України, оскільки ці обставини не є предметом судового розгляду справі, що розглядається. 
Враховуючи викладене, а також те,  що  витребувані позивачем  3% річних  визначені  у межах  трирічного строку,  що передував часу звернення із цими вимогами, розмір яких не заперечений відповідачем, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення зазначених позивачем сум.
Не спростовують такий висновок суду доводи апеляційної скарги щодо порушення судом вимог процесуального законодавства, які на думку апелянта, вплинули на правильність висновків через неналежне повідомлення відповідача, оскільки з матеріалів справи вбачається, що судові повідомлення надсилались на адресу ОСОБА_1 , зареєстровану у встановленому законом порядку ( АДРЕСА_2 ), а також адресу для листування, повідомлену безпосередньо відповідачем ( АДРЕСА_3 ). При цьому, за жодною з адрес відповідачем не забезпечено отримання судової кореспонденції, а поштові конверти повернуті на адресу суду з відміткою про причини невручення «адресат відсутній за вказаною адресою». 
Доводи скаржника щодо незаконності висновків суду з огляду на неправомірну відмову у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_1 до спільного розгляду у наведеній справі колегія суддів не бере до уваги з огляду на наступне.
Так, у відповідності до положень ч.2 ст. 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.
Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду. (ч.2 ст.353 ЦПК України)
Згідно ст. 194 ЦПК України зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил пред`явлення позову, повинна відповідати вимогам статей 175 і 177 цього Кодексу.
До зустрічної позовної заяви, поданої з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.
Зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи.
Про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу. Ухвалу про повернення позовної заяви може бути оскаржено. Копія позовної заяви залишається в суді. (ч.5 ст.185 ЦПК України)
У пункті 15.10 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України зазначено, що разі подання апеляційної скарги на ухвали суду першої інстанції, передбачені пунктами 1, 6-9, 11, 14-16, 20, 22, 23, 37-39 частини першої статті 353 цього Кодексу (крім ухвал про відмову у прийнятті або повернення зустрічного позову, про відмову у прийнятті або повернення позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ухвал про зупинення провадження у справі, які подані з пропуском строку на їх оскарження), чи подання касаційної скарги на ухвали суду апеляційної інстанції (крім ухвал щодо забезпечення позову, зміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, ухвал про зупинення провадження у справі, які подані з пропуском строку на їх оскарження, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремих ухвал) - до суду апеляційної або касаційної інстанції передаються всі матеріали.
Зі змісту вказаних норм слідує, що ухвала про відмову у прийнятті зустрічного позову передбачає повернення зустрічної позовної заяви, а тому така ухвала підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення суду у відповідності до пункту 6 частини першої статті 353 ЦПК України, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 01.11.2021р. по справі №333/6667/20.
З матеріалів справи вбачається, що 25.11.2021р. ОСОБА_1 , від імені якого діяв адвокат Смірнов О.М., подано зустрічний позов, у прийнятті якого відмовлено ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 21.02.2022р. (т.1, а.с.109-111)
Проте, право на апеляційне оскарження вказаної ухвали ОСОБА_1 не реалізовано, що виключає можливість надання судом апеляційної інстанції правової оцінки доводам скаржника щодо незаконності такої ухвали. 
Разом із тим, слушними є заперечення представника ОСОБА_1 щодо безпідставності позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат, оскільки за змістом статті 1 Закону "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.
Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
При цьому, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.
Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 1 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
З огляду на викладене, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2022 р. в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ “Альфа-Банк” інфляційних втрат в розмірі 346 763,66 грн підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині слід залишити без задоволення.
Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що за наслідками перегляду рішення апеляційний суд дійшов висновку про необхідність його часткового скасування, тому рішення суду в частині стягнення на користь позивача судових витрат слід змінити,  зменшивши суму стягнутого із ОСОБА_1  на корить  АТ “Альфа-Банк" судового збору із 6786,29 грн до 2270,00 грн.
Також підлягають розподілу понесені відповідачем в суді апеляційної інстанції витрати по сплаті судового збору, які підлягають стягненню з позивача пропорційно розміру задоволених вимог, а саме в сумі 7495,00 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. 141, 367, 368, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Смірнов Олексій Миколайович, задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2022 р. в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ “Альфа-Банк”, назву якого змінено на "СЕНС БАНК", інфляційних втрат в розмірі 346 763,66 грн скасувати і постановити нове про відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог.
Рішення суду в частині стягнення судових витрат змінити,  зменшити суму стягнутого із  ОСОБА_1  на корить  АТ “Альфа-Банк", назву якого змінено на "СЕНС БАНК", судового збору із 6786,29 грн до 2270,00 грн (двох тисяч двоста сімдесяти грн 00 коп).
В решті рішення суду залишити без змін.
Стягнути з АТ "СЕНС БАНК" на користь ОСОБА_1 понесені витрати на оплату судового збору при поданні апеляційної скарги в розмірі 7495,00 грн (сім тисяч чотириста дев`яносто п`ять грн 00 коп).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено 01 травня 2023 року.

Головуюча ________________ Н.В.Орловська

Судді: ________________ О.В.Кутурланова

________________ Л.В.Пузанова