ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

18 квітня 2023 року 	м. Дніпро	справа № 280/5653/22	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів:  Білак С.В., Шальєвої В.А.,        
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу  Військової частини НОМЕР_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 29.11.2022 ( суддя першої інстанції Духневич О.С.) в адміністративній справі №280/5653/22 за позовом   ОСОБА_1  до  Військової частини НОМЕР_1  про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить: 
визнати протиправною відмову відповідача щодо нарахування позивачу середнього заробітку за час затримки при звільненні з 21.09.2018 по день фактичної виплати 08.09.2022;
зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки при звільненні з 21.09.2018 по день фактичної виплати 08.09.2022 шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, виходячи з двох місячного грошового забезпечення перед звільненням.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 256 від 21.09.2018 був звільнений з військової служби у запас. Стверджує, що протягом служби його не було забезпечено всім речовим майном, що підлягає видачі у відповідності до норм чинного законодавства, у зв`язку із чим звертався до суду. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 09.12.2021 у справі № 280/4689/21 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити за речове майно, що належало до видачі станом на 21.09.2018. Звертає увагу суду на те, що на виконання вказаного рішення 08.09.2022 отримав від відповідача кошти, у зв`язку з чим 09.09.2022 звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплати середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 21.09.2018 по день фактичної виплати 08.09.2022, у відповідь на яку відповідач листом повідомив, що на військовослужбовців не поширюється Кодекс законів про працю України, питання оплати військовослужбовців врегульоване спеціальним законом. Вказує, що а ні Законом України “Про військовий обов`язок і військову службу”, а ні Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби, у зв`язку з чим вважає, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільнені військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу врегульовані Кодексом законом про працю України. З огляду на викладене просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 29.11.2022 позов задоволено частково.
Визнано протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки при звільненні з 21.09.2018 по день фактичної виплати 08.09.2022.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при звільненні з 21.09.2018 по 08.09.2022 (включно) у розмірі 6205,01 грн. (шість тисяч двісті п`ять гривень одна копійка).
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду Військова частина НОМЕР_2 апеляційну скаргу, де просила скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
          В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідачем проведений повний розрахунок з позивачем, а звільнення позивача з військової служби відбулося без будь  яких зауважень з його боку та спорів щодо визначених сум, в зв`язку з чим статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються. Крім того, судом першої інстанції не застосований принцип співмірності.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.
          Судом встановлені наступні обставини.
ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 , виданим 04.05.2017 Управлінням персоналу штату Військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 21.09.2018 № 256, позивача з 21.09.2018 виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 09.12.2021 у справі № 280/4689/21 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені у повному обсязі. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України щодо не виплати ОСОБА_1 , в зв`язку зі звільненням з військової служби, грошової компенсації вартості неотриманого речового майна та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Збройних Сил України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації вартості неотриманого речового майна, що належало до видачі станом на 21.09.2018, згідно з Порядком виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178.
На виконання вказаного рішення суду відповідач перерахував на картковий рахунок позивача грошові кошти в розмірі 6205,01 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням № 2720 від 06.09.2022.
В свою чергу вказані кошти були зараховані на картковий рахунок позивача 08.09.2022, що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом з його банківської картки.
09.09.2022 позивач звернувся до відповідача із заявою щодо нарахування та виплати йому середнього заробітку за час затримки при звільненні з 21.09.2018 по фактичний день виплати на виконання вказаного рішення суду, у відповідь на яку відповідач листом № 5173 від 20.09.2022 повідомив про те, що на військовослужбовців, які проходять чи проходили військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється, у зв`язку із чим твердження щодо сплати військовою частиною НОМЕР_1 середнього заробітку за час затримки при звільненні з 21.09.2018 по фактичний день виплати є незаконним та безпідставним.
Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом.
Суд першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для часткового задоволення адміністративного позову.
          Оцінюючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
З матеріалів справи слідує, що 08.09.2022 на виконання рішення суду від 09.12.2021 по справі № 280/4689/21  відповідач перерахував позивачу грошові кошти в розмірі 6205,01 грн.
          Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
          Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
          Спеціальним законодавством врегульовано правове становище осіб, які проходять військову службу, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці, зокрема: Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ, Положення про проходження громадянами військової служби у Збройних Силах України від 10.12.2008 №1153/2008, Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 №2262-ХІІ, Постановою Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей" від 17.07.1992 № 393, Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
          Між тим, нормами КЗпП України передбачено, що у разі невиплатиз вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені уст.116 КЗпП України, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
          Суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що оскільки спеціальним законодавством, яким врегульовано правовідносини у сфері проходження військової служби, не врегульоване питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, то застосуванню підлягають положення трудового законодавства, якими такі питання врегульовані.
          Таким чином, доводи відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм Кодексу законів про працю України є необґрунтованими.
          Аналогічне застосування норм права здійснене Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду при розгляді справи №2340/4192/18 (постанова від 31.10.2019).
Відповідно дост.116 КЗпП Українипри звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
          Статтею 117 КЗпП України встановлена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
          В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.1ст.117 КЗпП України).
          При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч.2ст.117 КЗпП України).
          З аналізу зазначених правових норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
          При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
          Отже, грошова компенсація вартості неотриманого речового майна, на які мав право позивач, повинні були виплачені у день звільнення позивача із військової служби. Факт їх не виплати в установлений строк підтверджений рішенням суду, що набрало законної сили та є підставою для застосування наслідків, передбаченихст.117 КЗпП України.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
          Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
          Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
          Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).
          У цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
          Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
          Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
          Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
          З огляду на наведене, приймаючи до уваги компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
          Зазначені висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
          Як вже зазначалося раніше, позивач звільнений з військової служби 21.09.2018. 
          З позовом у цій справі позивач звернувся 21.09.2022.
          Остаточний розрахунок на виконання рішення виконання рішення суду від 09.12.2021 у справі № 280/4689/21 здійснений відповідачем відповідачем 08.09.2022.
          Згідно з ч.2 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" закінченням проходження військової і служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
          Таким чином, позивач має право на виплату середнього заробітку за період з 21.09.2018 по 08.09.2022.
          Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
          Згідно з п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
          З наявної в матеріалах справи довідки про нараховані суми грошового забезпечення від 14.10.2022 № 5543 слідує, що останніми 2 місяцями, що передували його звільненню є:
          - липень 2018 рік, за 31 день, грошове забезпечення складає – 8836,55 грн.
- серпень 2018 рік, за 31 день, грошове забезпечення складає – 8836,55 грн.
Середньоденна (годинна) заробітна плата, з якої слід обраховувати суму середнього заробітку за час затримки при звільненні складає 285,05 грн. = (8836,55 грн. + 8836,55 грн.) : 62 днів (липень + серпень 2018 рік).
Період за який позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки при звільненні з 21.09.2018 по 08.09.2022 складає 1449 дні, а тому середній заробіток за цей період становить 413037,45 грн. (285,05 грн. х 1449 дні).
          Отже, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що в порівнянні із виплаченою позивачу компенсацією вартості неотриманого речового майна у розмірі 6205,01 грн. розраховану вище суму 413037,45 грн. не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму виплат, проведених із позивачем.
На момент звільнення відповідач не виплатив позивачу суму у розмірі 6205,01 грн. та цю суму суд вважає за необхідним стягнути з відповідача як середній заробіток за час затримки при звільненні.
Отже, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, вважає,  що середній заробіток, який підлягає стягненню на користь позивача, у розмірі 6205,01 грн.
          Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          З огляду наведене, також те, що суд першої інстанції вирішив стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні лише у розмірі 6205,01 грн, позивач не оскаржив рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції здійснивши апеляційний розгляд даної справи у межах апеляційної скарги відповідача та дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу  без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 29.11.2022 в адміністративній справі №280/5653/22  залишити без змін.
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
Повний текст постанови виготовлено 21  квітня 2023 року.

Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Олефіренко 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      В.А. Шальєва