ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

15 травня 2023 року 	м. Дніпро	справа № 280/348/23	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Юрко І.В., суддів:  Чабаненко С.В., Чумака С.Ю., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області  на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2023 року в адміністративній справі №280/348/23 (головуючий суддя І-ї інстанції Прасов О.О.) за позовом ОСОБА_1   до  Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області про визнання протиправним і скасування наказу, визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :
Позивач 29.12.2022 року (згідно штампу на поштовому конверті) звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, в якому просила:
- визнати протиправним і скасувати наказ начальника Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області «Про зупинення виплати доплати до посадового окладу судді ОСОБА_1 » від 23.09.2021 року №92-ос; 
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування і невиплати їй щомісячної доплати до посадового окладу за вислугу років з 24.09.2021 року; 
- зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити належну їй щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 20% посадового окладу за період з 24.09.2021 року до дня набрання рішенням суду в цій справі законної сили, з утриманням із цієї суми передбачених законом податків і зборів.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на виконання наказу начальника ТУ ДСАУ в Запорізькій області від 23.09.2021 року за №92-ос, їй була зупинена виплата доплати до посадового окладу за вислугу років з 24.09.2021 року. Позивач вважає наказ відповідача протиправним, оскільки вона як суддя, яка не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від неї особисто або не обумовлені її  поведінкою, має право на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04.12.2018 року за №11-р/2018 у справі №1-7/2018(4062/15).

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2023 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області від 23.09.2021 року за №92-ос «Про   зупинення виплати доплати до посадового окладу судді ОСОБА_1 ».
Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області здійснити з 24.09.2021 року нарахування та виплату суддівської винагороди судді ОСОБА_1 на підставі ч.2 ст.135 Закону України від 02.06.2016 року за №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», з врахуванням щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 20% посадового окладу.
У задоволенні іншої частини позову відмовлено. 

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в  задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що у рішенні Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 не наводиться вичерпного переліку випадків, коли позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним і виправданим. Вказує, що судом першої інстанції під час розгляду справи досліджено відсутність лише двох умов, за яких позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим. Звертає увагу на те, що вказаний перелік не визнає неконституційним положення частини 10 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VІ для випадку нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з закінченням п`ятирічного терміну повноважень. Водночас Запорізьким окружним адміністративним судом під час розгляду справи не було з`ясовано обставини, з яких позивач не здійснює правосуддя та причини не призначення її на посаду судді безстроково, що, на думку апелянта, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.  Апелянт зазначає, що, враховуючи положення пункту 7 частини 1 статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» і правову позицію Верховного Суду, вимога Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області про усунення виявлених порушень від 09 липня 2021 року №040808-15/2661-2021 є обов`язковою до виконання ТУ ДСА в Запорізькій області, як підконтрольної установи в розумінні Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», що свідчить про правомірність дій відповідача  в частині вжиття заходів щодо виконання зазначеної вище вимоги контролюючого органу. Вважає, що під час розгляду справи судом першої інстанції не повністю досліджено обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального права, а також порушено норми процесуального права, що призвело до прийняття незаконного судового рішення.
Позивач  подала  відзив на апеляційну скаргу, в  якому  просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції  без змін. 
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила  наступне. 
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.22). 
Указом Президента України  від 24 вересня 2016 року №410/2016 ОСОБА_1 призначено  на посаду судді Пологівського районного суду Запорізької області строком на п`ять років (а.с.28-30).
Відповідно до наказу голови Пологівського районного суду Запорізької області від 13 листопада 2018 року №09-ос позивачу встановлено з 06.10.2018 року щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу як судді, що має стаж роботи станом на 06.10.2018 року п`ять років (а.с.83).
Згідно з наказом Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області від 29 вересня 2021 року №92-ос позивачу зупинено з 24.09.2021 виплату доплати до посадового окладу за вислугу років (а.с.40).
З довідки ТУ ДСА в Запорізькій області від 04.08.2022 року №08-02/2203 вбачається, що суддівська винагорода позивача складається з посадового окладу, який станом на 07.08.2022 року становить 63060 грн; доплати за вислугу років у розмірі 20% посадового окладу, як такій стаж роботи якої станом на 07.08.2022 року становить більше 5 років  (з 24.09.2021 року по теперішній час виплата щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 20% посадового окладу, як такій, що має стаж роботи більше п`яти років зупинена у зв`язку з закінченням терміну, на який позивача призначено на посаду судді та відповідно до наказу від 23.09.2021 №92-ос) (а.с. 37). 
Відповідно до рішення Верховного Суду від 29 липня 2022 року №318/0/149-22 позивача направлено у відрядження до Жовтневого районного суду м.Запоріжжя (а.с.34).
Згідно з наказом голови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 серпня 2022 року №16-ос позивача зараховано до штату суду з 08.05.2022 року, у зв`язку з її переведенням шляхом відрядження з Пологівського районного суду Запорізької області та встановлено посадовий оклад відповідно до штатного розпису без застосування регіонального коефіцієнту (а.с. 35).
Вважаючи протиправним наказ відповідача щодо не нарахування та не виплати суддівської винагороди з врахуванням щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 20% посадового окладу з 24.09.2021 року,  позивач оскаржила такий  наказ до суду. 

          Задовольняючи адміністративний позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що обмеження у виплатах доплат суддям, які не відправляють правосуддя, допустимо лише у випадку притягнення їх до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком чого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, а будь-які обмеження виплат доплат до посадового окладу суддям, які не здійснюють правосуддя з незалежних від них підстав, є недопустимими та такими, що суперечать Конституції України та Рішенню Конституційного Суду України від 04.12.2018 року за №11-р/2018 (Справа №1-7/2018(4062/15)). Відповідачем не надано до суду доказів притягнення позивача до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, та як наслідок відсторонення позивача від посади чи від здійснення правосуддя, а  відтак  відповідач протиправно зупинив з 24.09.2021 року виплату позивачу доплати до посадового окладу за вислугу років. Суд  також  зазначив,  що наявність листа Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області від 09.07.2021 року за №040808-15/2661-2021 не може бути підставою для вчинення та прийняття ТУ ДСА в Запорізькій області протиправних дій та рішень.                             
 
Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.
Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
За унормуванням частини першої статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з частиною 2 статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Відповідно до частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Згідно з частиною п`ятою статті 135 Закону №1402-VIII суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.
Згідно з частиною десятою статті 135 Закону №1402-VIII суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
Пунктом 17 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII визначено, що повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років до набрання чинності цим Законом, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено. Судді, повноваження яких припинилися у зв`язку із закінченням такого строку, можуть бути призначені на посаду судді за результатами конкурсу, що проводиться в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (Закон №1401-VIII), оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному цим Законом.
Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
Відповідно до пункту 22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII (в редакції до 01 січня 2020 року) право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.
Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Відповідно до пункту 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII (чинного до 01 січня 2020 року) до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
На підставі підпункту 16 пункту 1 розділу I Закону України від 16 жовтня 2019 року №193-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» (далі по тексту - Закон №193-IX) виключено пункти 22 і 23 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII (зміст яких наведений вище).
Відповідно до частин першої-третьої статті 133 Закону №2453-VI (тут і далі - в редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд») суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
Відповідно до частин п`ятої, сьомої статті 133 Закону №2453-VI суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.
Суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук з відповідної спеціальності у розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.
Частиною десятою статті 133 Закону №2453-VI визначено, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
Положення частин третьої, десятої статті 133 Закону №2453-VI визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018.
За висновками цього Рішення, Конституційний Суд України вирішив:
« 1. Визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року -12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».
2. Визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII, за яким «суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу», для цілей застосування окремих положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від                           02 червня 2016 року №1402-VIII, зі змінами, а саме:
- частини першої статті 55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду;
- частини восьмої статті 56, частин першої, другої статті 89 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації;
- частини третьої статті 82, частин шостої, сьомої статті 147 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді».
Відповідно до пункту 3 резолютивної частини Рішення від 04 грудня 2018 року                   №11-р/2018, положення частин третьої, десятої статті 133 Закону №2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12  лютого 2015  року №192-VIII, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
У пункті 3.4 цього Рішення Конституційний Суд України зазначив, з-поміж іншого, що питання отримання суддею винагороди до проходження ним кваліфікаційного оцінювання регулюється саме Законом №2453 у редакції Закону №192, а випадки, коли такий суддя не здійснює правосуддя, визначаються Законом №1402.
Далі, за текстом Рішення, зазначено, якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, як випливає зі змісту положення частини десятої статті 133 Закону №2453 у редакції Закону №192, є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим.
Застосований законодавцем у положенні частини десятої статті 133 Закону №2453 у редакції Закону №192 підхід до об`єднання усіх випадків, коли суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу, не можна визнати виправданим, справедливим та домірним, оскільки такий підхід не враховує особливостей кожної категорії підстав нездійснення правосуддя, ступеня обумовленості таких підстав поведінкою судді та інших законодавчо визначених обставин, а отже, невиправдано призводить до звуження обсягу гарантій незалежності суддів у виді зниження рівня їх матеріального забезпечення.
Конституційний Суд України вважає, що юридичне регулювання, встановлене положенням частини десятої статті 133 Закону №2453 у редакції Закону №192, яке поширюється на суддів, які не здійснюють правосуддя через обставини, що не залежать від них особисто або не обумовлені їхньою поведінкою, звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів, створює загрозу для незалежності як суддів, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддів. Отже, положення частини десятої статті 133 Закону №2453 у редакції Закону №192 для цілей застосування окремих положень Закону №1402 суперечить частинам першій, другій статті 126 Конституції України.
Отже, враховуючи  висновки  Конституційного  Суду України, суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018.
Відповідно до статті 151-2 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.
Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеній в постановах Верховного Суду від 13.10ю2021 року у справі №120/1655/21-а, від 14.07.2022 року у справі №520/14507/21.
За унормуванням пп. 6.1 пункту 6 Європейської хартії щодо статусу суддів від                        10 липня 1998 року суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше - на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність.
Пунктом 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 1 січня 2001 року №1 (2001) визначено, що  у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.
Апеляційний суд, вивчивши матеріали справи, встановив, що повноваження позивача як судді припинились з 24 вересня 2021 року у зв`язку із закінченням строку, на який її було призначено. Отже, причиною припинення виплати позивачу з 24.09.2021 року доплати до посадового окладу за вислугу років як судді Пологівського райсуду Запорізької області є закінчення п`ятирічного строку повноважень на посаді судді, не завершення процедури кваліфікаційного оцінювання суддів та не призначення позивача на посаду судді Президентом України, тобто, обставини, які не залежали від волі позивача та відповідно з якими Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 пов`язує неконституційність позбавлення надбавок до посадового окладу судді.
Наявність Актів ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області від 25.05.2021 року №08.08-20/7, листів Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області від 06.07.2021 року №040808-15/2574-2021, від 09.07.2021 року №040808-15/2661-2021 не може бути причиною для вчинення дій і прийняття ТУ ДСА в Запорізькій області рішень, які суперечать чинному законодавству та зазначеному вище рішенню Конституційного Суду України, а тому є неприпустимими.
Таким чином, є правильним висновок суду першої інстанції, що обмеження у виплатах доплат суддям, які не відправляють правосуддя, допустимо лише у випадку притягнення їх до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком чого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, а будь-які обмеження виплат доплат до посадового окладу суддям, які не здійснюють правосуддя з незалежних від них підстав, є недопустимими та такими, що суперечать Конституції України.
На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про визнання протиправним і скасування наказу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області від 23.09.2021 року за                    №92-ос «Про   зупинення виплати доплати до посадового окладу судді ОСОБА_1 ».
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.
Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
          
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області   на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2023 року в адміністративній справі №280/348/23 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2023 року в адміністративній справі №280/348/23 залишити без змін. 
                    Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                                      С.Ю. Чумак