УХВАЛА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
13 квітня 2023 року
м. Київ
 
справа № 2-5058/11
провадження № 61-4471ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О.,                        Русинчука М. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , підписаною адвокатом Таштановою Оленою Георгіївною, на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2022 року та на постанову Одеського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса), заінтересована особа акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
 
ВСТАНОВИВ :
 
У серпні 2022 року ОСОБА_2 через представника звернулася в суд зі скаргою та просила:
-         поновити строк на звернення зі скаргою на дії (бездіяльність) державного виконавця до суду;
-         визнати протиправною бездіяльність Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі щодо не зняття арешту з всього майна та з інших заходів примусу з ОСОБА_1 під час завершення виконавчого провадження № 35168715;
-         визнати протиправною бездіяльність Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі щодо не зняття арешту з всього майна та інших заходів примусу з ОСОБА_1 під час завершення виконавчого провадження № 42452108;
-        зобов`язати Другий Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі зняти арешт з усього майна ОСОБА_1 та інших заходів примусу в межах виконавчого провадження № 35168715;
-        зобов`язати Другий Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі зняти арешт з усього майна ОСОБА_1 та інших заходів примусу в межах виконавчого провадження № 42452108.
 
Скаргу обґрунтовує тим, що 18 квітня 2012 року на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 14 листопада 2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості, видано виконавчий лист № 2-5058/11. 09 листопада 2012 року Другим Київським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі відкрито виконавче провадження № 35168715, а 11 жовтня 2013 року державним виконавцем на підставі пункту 4 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (редакція від 11 жовтня 2013 року) винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу та оригінал виконавчого документа направлено ПАТ КБ «Приватбанк». Крім цього, в іншій справі                                № 520/5814/13-ц рішенням Київського районного суду міста Одеси від                           03 вересня 2013 року задоволено позов АТ КБ «Приватбанк» до                                ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. 20 лютого 2014 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження                    № 42452108, а 08 вересня 2014 року ним на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (редакції від                            11 жовтня 2013 року) винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.
 
Зазначає, що 09 лютого 2022 року адвокат Таштанова О. Г. звернулася до Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі із заявою про зняття арешту та інших засобів примусу з ОСОБА_1 через відсутність правових підстав для продовження дії заходів примусу, оскільки після завершення вказаних виконавчих проваджень пройшло 9 та 8 років. Проте, листом від 20 липня 2022 року вказану заяву відділ державної виконавчої служби залишив без задоволення та рекомендував виконати рішення суду, після чого будуть знятті всі заходи примусу із скаржника. 
 
Уважає вказану відповідь та дії відділу державної виконавчої служби протиправними та такими, що порушують права ОСОБА_1 . Зазначає, що згідно відповіді від 20 липня 2022 року за виконавчим провадженням                            № 35168715 не здійснювалося жодних дій, виконавець не вказує про необхідність сплати виконавчого збору або компенсування інших витрат, у зв`язку з чим немає підстав не зняти арешти відповідно до вимог статті 50 Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, при цьому державний виконавець вказує, що в межах виконавчого провадження № 42452108 стягнуто 125 грн, у тому числі витрати, пов`язані з проведенням виконавчих дій, та виконавчий збір. 
 
Крім того, строк на повторне пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання сплив, тобто позивач не може повторно звернутися із виконавчим листом до виконавчої служби. 
Ураховуючи викладене, уважає, що на момент повернення виконавчого листа стягувачу виконавець повинен був розглянути питання про зняття заходів примусу, включно арешти на все майно боржника, проте не зробив цього, чим порушив права ОСОБА_1 вільно розпоряджатися своєю власністю.
 
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2022 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року, у задоволенні скарги відмовлено.
 
Суди виходили з того, що в разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, Закон не наділяє державного виконавця повноваженнями на зняття арешту з майна боржника. Таким чином, у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 2, 4 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», - зняття арешту, накладеного на майно боржника. Крім цього, заявником не надано доказів сплати виконавчого збору, що також є підставою для відмови в скасуванні арешту з майна. Також проаналізувавши аргументи заявника та норми Закону України «Про виконавче провадження», суд першої інстанції вважав, що позиція заявника про те, що строк пред`явлення до виконання виконавчого листа сплив, не заслуговує на увагу, оскільки такий виконавчий лист не визнавався таким, що не підлягає виконанню, окрім того суду не відомо чи поновлював позивач строк для пред`явлення такого виконавчого листа до виконання чи ні.
 
27 березня 2023 року ОСОБА_1 через представника засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу та просить скасувати вказані судові рішення як такі, що прийняті з порушенням норм матеріального й процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції передчасно дійшов висновку про те, що виконавчий збір не сплачено, при цьому суд апеляційної інстанції залишив указані обставини без уваги. Посилаючись на частину п'яту статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року), відповідно до якої у разі якщо стягнутої з боржника суми недостатньо для задоволення в повному обсязі вимог стягувача, виконавчий збір сплачується пропорційно до стягнутої суми, зазначає, що під час проведення виконавчих дій боржником сплачено 125 грн, з яких  68,18 грн боргу на користь стягувача, 50 грн витрат, пов'язаних з проведенням виконавчих дій, 6,82 грн виконавчого збору за примусове виконання рішення суду (10% від стягнутої суми на користь стягувача). Таким чином, скаржник сплатив виконавчий збір у повному обсязі, а тому ОСОБА_1 має право на зняття з її майна арешту. Уважає, що, окрім зазначеного, стягувач пропустив строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, при цьому доказів на підтвердження звернення стягувача до суду з заявою про поновлення строку пред`явлення документа до виконання останній не надав, що є підставою для закриття виконавчого провадження та зняття арешту з майна боржника.
Ураховуючи положення абзацу другого частини першої статті 390 ЦПК України, строк на касаційне оскарження ОСОБА_1 не пропустила, оскільки повний текст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції складений 23 лютого                     2023 року.
 
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначеними у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
 
У період з 09 листопада 2012 року по 11 жовтня 2013 року на примусовому виконанні у Другому Київському відділі державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) перебував виконавчий лист № 2-5058/11, виданий 18 квітня 2012 року Київським районним судом міста Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 114 550,23 грн. 
 
09 листопада 2012 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження та накладений арешт на все належне ОСОБА_1 майно, встановлена заборона на його відчуження, відомості внесені до відповідних реєстрів. 
 
31 березня 2013 року стягувачу запропоновано провести авансування проведення виконавчих дій, пов`язаних з отриманням інформації щодо реєстрації за боржником нерухомого майна та виготовленням технічної документації та в зв`язку з відсутністю відповіді стягувача щодо авансування                  11 жовтня 2013 року державним виконавцем на підставі пункту 4 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції  станом на 11 жовтня 2013 року) винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу, оригінал виконавчого листа направлений ПАТ КБ «Приватбанк». Матеріали виконавчого провадження № 35168715 передані для зберігання до архіву, а в подальшому знищені через закінчення трирічного терміну зберігання.
 
У період з 20 лютого 2014 року по 08 вересня 2014 року на примусовому виконанні у вказаному відділі перебував виконавчий лист № 520/5814/13-ц, виданий 06 лютого 2014 року Київським районним судом міста Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» грошової суми 104 647,79 грн. 
20 лютого 2014 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 42452108. Під час проведення виконавчих дій боржником сплачено 125 грн, з яких 68,18 грн боргу на користь стягувача, 50 грн витрат, пов`язаних з проведенням виконавчих дій, та 6,82 грн виконавчого збору за примусове виконання рішення суду, іншого майна, належного боржнику, на яке можна звернути стягнення для сплати боргу, не виявлено.
 
08 вересня 2014 року державним виконавцем на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на 11 жовтня 2013 року) винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу, оригінал виконавчого листа направлений до ПАТ КБ «Приватбанк». Матеріали виконавчого провадження № 42452108 передані для зберігання до архіву, а в подальшому знищені через закінчення трирічного терміну зберігання.
 
09 лютого 2022 року адвокат Таштанова О. Г. звернулась до Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі з заявою про зняття арешту та інших засобів примусу з ОСОБА_1 , оскільки немає правових підстав для продовження застосовувати заходи примусу через майже 9 та 8 років після завершення виконавчого провадження.
 
Листом від 20 липня 2022 року відділом державної виконавчої служби заяву залишено без задоволення та рекомендовано виконати рішення суду, після чого будуть зняті всі заходи примусу з ОСОБА_1 .
 
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
 
Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
 
Згідно зі статтею 11 Закону № 606-XIV державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. 
 
Відповідно до статті 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа  стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону. 
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
 
Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина п`ята статті 47 Закону № 606-XIV). 
 
Статтею 49 Закону № 606-XIV передбачено умови, за яких виконавче провадження підлягає закінченню, і повернення виконавчого листа не входить у їх перелік.
 
Згідно з частиною другою статті 50 Закону № 606-XIV у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. 
 
Отже, у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б настати правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону № 606-XIV.
 
З урахуванням наведеного суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про те, що законодавством не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з відсутністю майна у боржника, оскільки стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано.
 
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17 січня        2018 року у справі № 910/8019/15; від 06 березня 2019 року у справі № 263/1468/17; від 04 березня 2020 року у справі № 127/2-1421/09, від 16 березня 2020 року у справі № 137/1649/17.
 
У цій справі суди встановили, що ОСОБА_1 не виконала рішення судів про стягнення з неї на користь банку заборгованості. Оскільки арешт майна боржника є заходом, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню, то у випадку невиконання виконавчого документа про стягнення з боржника коштів немає підстав для зняття арешту з майна боржника.
 
Посилання ОСОБА_1 на те, що вона сплатила виконавчий збір у повному обсязі, а тому має право на зняття з її майна арешту, не беруться до уваги, оскільки, як встановлено судами, з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість у розмірі 114 550,23 грн в справі № 2-5058/11 та 104 647,79 грн у справі                        № 520/5814/13-ц, при цьому під час проведення виконавчих дій за виконавчим листом № 520/5814/13-ц ОСОБА_1 сплатила лише 125 грн, яких з урахуванням вимог статті 28 Закону України «Про виконавче провадження»                   № 606-XIV, недостатньо для задоволення в повному обсязі вимог стягувача, а тому виконавчий збір було сплачено пропорційно до стягнутої суми, а саме до 125 грн.  
 
Доводи касаційної скарги про те, що стягувач пропустив строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, що є підставою для закриття виконавчого провадження та зняття арешту з майна боржника, не беруться до уваги, оскільки як правильно зазначив суд першої інстанції виконавчий лист не визнавався таким, що не підлягає виконанню, крім цього боржник має право звернутися в суд про поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання, з чим погоджується колегія суддів.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судами норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування.
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ :
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , підписаною адвокатом Таштановою Оленою Георгіївною на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2022 року та на постанову Одеського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року відмовити.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                          Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                     І. О. Дундар
 
                                                                                                                     М. М. Русинчук