ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 квітня 2023 р. 	Справа № 520/1415/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Бартош Н.С. ,  Григорова А.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.07.2022, головуючий суддя І інстанції: Волошин Д.А.,  м. Харків, повний текст складено 05.07.22  по справі № 520/1415/22
за позовом                   ОСОБА_1  
до                  Головного управління ДПС у Харківській  області                          
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення ГУ ДПС у Харківській області форми «Ф» №0909170-2461-2036 від 16.11.2021 про визначення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18010300 в розмірі 77487,59 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що податкове повідомлення - рішення ГУ ДПС у Харківській області №0909170-2461-2036 від 16.11.2021 про визначення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18010300 в розмірі 77487,59 грн винесене з порушеннями норм чинного законодавства України, а саме з встановленням одночасно податкового зобов`язання за 2018, 2019 та 2020 роки, що суперечить приписам пункту 58.2 статті 58 ПК України.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05 липня 2022 р. адміністративний позов    ОСОБА_1   залишено без задоволення.  
ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції , подала апеляційну скаргу , вважає рішення таким, що винесено з неправильним застосуванням норм матеріального права, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи і таким, що підлягає скасуванню. На думку позивача, пункт 58.2 статті 58 ПК України прямо визначає вручення (надіслання) податкового повідомлення-рішення за кожним окремим податком, передбаченими цим Кодексом, а не об`єднання в одне повідомлення ряду податків , хоча вони й мають одну природу, тому вважає висновок суду щодо відповідності вимогам законодавства внесення до одного податкового повідомлення - рішення трьох окремих податків помилковим, оскільки суперечить приписам пункту 58.2 статті 58 ПК України та є неправильним застосуванням
норм матеріального права. Також, вважає , що податкове повідомлення - рішення ГУ ДФС у Харківській області № 0909170-2461-2036 від 16.11.2021 р. про визначення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18010300 в розмірі 77487,59 грн. винесено з порушеннями норм чинного законодавства України, а саме зобов`язання за 2018 рік в розмірі 27437,68 грн. обчислене згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті подано з порушенням строків, встановлених п. 102.1 ст. 102 ПК України та не підлягає сплаті. Вказує , що судом першої інстанції невірно застосовано висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 29.01.2019 по справі №817/213/16, суд першої інстанції змінив у висновку «відповідача» на «позивача», що має суттєве значення. Посилаючись на обставини та обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі , просить суд скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05 липня 2022 року повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 .
ГУ ДПС у Харківській області подало до суду відзив на апеляційну скаргу , вважає рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.07.2022   законним, обґрунтованим та таким, що не підлягає скасуванню, доводи апеляційної скарги вважає безпідставними та помилковими, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Відповідно до п.п.  1, 3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції було розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи і заявником не наведено достатніх мотивів для необхідності призначення справи до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні, колегія суддів вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Учасникам  по даній справі було направлено судом апеляційної інстанції та отримано останніми копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копію апеляційної скарги, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовим повідомленням про вручення та довідкою про доставку електронного листа .
Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.
З огляду на вищевикладене, з урахуванням запровадженого на території України воєнного стану та активними бойовими діями на території Харківської області та безпосередньо у м. Харків, апеляційна скарга була розглянута 26.04.2023 року.
Згідно з ч.1 ст.308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи у їх сукупності , колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції , що відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.02.2014 індексний номер 18069917 ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на праві власності належить ? частина нерухомого майна: нежитлові будівлі: літ. «А-2» площею 1057.3 кв.м; літ. «Б-1» площею 102.7 кв.м; літ. «В-1» площею 71.2 кв.м; літ. «Г-1» площею 36,3 кв.м. що розташовані за адресою АДРЕСА_1 .
У зв`язку з викладеним, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення №0909170-2461-2036 від 16.11.2021, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2018, 2019 та 2020 роки в сумі 77487,59 грн.
Незгода позивача із згадуваним податковим повідомленням-рішенням зумовила її звернутись до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того , що  спірне податкове повідомлення-рішення №0909170-2461-2036 від 16.11.2021 у сумі 77487,59 грн прийняте контролюючим органом правомірно.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову , виходячи з наступного.
Предметом розгляду даної справи є встановлення правомірності винесених податковим органом податкових повідомлень-рішень відносно позивача щодо нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2018 рік, 2019 рік, 2020 рік.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом з питань оподаткування, який установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплату пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків і визначає заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу є Податковий кодекс України (надалі за текстом – ПК України).
Законом України “Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи” від 28.12.2014 №71-VIII запроваджено новий місцевий податок, а саме - податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортний податок, податок на майно, відмінне від земельної ділянки, та плата за землю.
Згідно з підпунктом 266.1.1. пункту 266.1 статті 266 ПК України, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Об`єктом оподаткування, згідно з положеннями підпункту 266.2.1. пункту 266.2 статті 266 ПК України, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 ПК України).
База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України).
Положеннями підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлюються податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Так, підпунктом “є” підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Відповідно до пункту 30.1 статті 30 ПК України, податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 ПК України).
Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті “є” підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.
При цьому обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм “будівлі промисловості”, лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Прислівник “зокрема” вживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, однак таке вживання не означає присвоєння ознаки окремо виділених видових складових (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств) загальній (родовій) категорії - будівлі промисловості, оскільки не поглинає чи узагальнює, а виокремлює.
Поряд з цим конструкція згаданих правових норм дозволяє суду застосувати і такий вид тлумачення норм права за обсягом їх правового змісту, як поширювальне тлумачення, в частині об`єкта оподаткування - предмета “будівлі промисловості”, оскільки норми не містять вичерпного переліку таких об`єктів та оскільки відсутні положення, які є винятком із загального правила.
При цьому застосовування системного способу тлумачення, який вимагається при застосуванні поширювального тлумачення дозволяє дійти до наступних висновків.
Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.
Обираючи за вихідне поняття “промисловість”, у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт “є” підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
Суд вважає, що такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.
Таким чином, застосування підпункту “є” підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Такий правовий висновок сформульовано Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 820/3556/17.
Отже, під час розгляду цієї справи підлягає встановленню - чи відносяться до будівель промисловості об`єкти нерухомості, що належать позивачу, та чи фактично використовує позивач їх у межах власної підприємницької діяльності за функціональним призначенням (промислове виробництво).
З`ясування цих обставин є необхідним для висновку щодо наявності чи відсутності у позивача підстав для застосування до неї пільги, передбаченої пунктом "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 грудня 2020 року у справі № 200/8504/19-а.
Згідно з ч. 1 ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Отже, обов`язок платника податку сплачувати податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, виникає у власників з дня виникнення права власності на об`єкти нерухомості, що відповідно до норм ПК України є об`єктами оподаткування.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) останній на праві власності, зокрема, належить ? частина нерухомого майна: нежитлові будівлі: літ. «А-2» площею 1057.3 кв.м; літ. «Б-1» площею 102.7 кв.м; літ. «В-1» площею 71.2 кв.м; літ. «Г-1» площею 36,3 кв.м. що розташовані за адресою АДРЕСА_1 .
Також, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно стосовно нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_1 чітко визначено, що це нежитлові приміщення, та відповідно до додатку 1 рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 22.02.2017 №542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» підпадає під визначення - будівлі торгівельні, де ставка 1 %.
Тобто , вказані нежитлові приміщення не використовуються у власній підприємницькій діяльності за їх функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
В позовній заяві ОСОБА_1 також зазначено, що нежитлові приміщення - це ресторан «Сімейний очаг», що визначає ставку податку у розмірі 1%.
Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.
Відповідно до пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України (у редакції, що діяла в 2018-2020 році) Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Згідно з пп. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 ПК України суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.
Згідно з пп. 266.10.3 п. 266.10 ст. 266 ПК України податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу.
Податок за об`єкти нежитлової нерухомості, розташовані у місті Харкові нараховується згідно з додатком № 1 до рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 22.02.2017  № 542/17 “Про місцеві податки і збори у місті Харкові”.
Рішенням 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 22.02.2017 №542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» встановлено ставки з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у місті Харкові згідно з додатком 1 цього рішення, яким передбачена ставка податку на нерухоме майно, а саме: п. 1 Ставка податку для об`єктів житлової та/або нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюється у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.м бази оподаткування; п. 5 Ставки податку для об`єктів житлової та/або нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюється у таких розмірах:
1. Будівлі готельні – 1.0 %;
2. Будівлі офісні -1.0 %
2. Будівлі торгівельні - 1.0 %
Згідно зі ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» мінімальна заробітна плата у 2018 році становить 3723,00 гривень. Отже, ставка  податку за 2018 рік становила 37,23 грн за 1 квадратний метр бази оподаткування об`єктів нежитлової будівлі (1% * 3723,00 – розмір мінімальної заробітної плати на 01.01.2018).
Згідно зі ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» мінімальна заробітна плата у 2019 році становить 4173,00 гривень. Отже, ставка податку за 2018 рік становила 41,73 грн за 1 квадратний метр бази оподаткування об`єктів нежитлової будівлі (1% * 4173,00– розмір мінімальної заробітної плати на 01.01.2019).
Згідно зі ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у 2020 році становить 4723,00 гривень. Отже, ставка податку за 2020 рік  становила 47,23 грн за 1 квадратний метр бази оподаткування об`єктів нежитлової будівлі (1% * 4723,00 – розмір мінімальної заробітної плати на 01.01.2020) .
Згідно підпункту «б» підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України, обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку: за наявності у власності платника податку більше одного об`єкта житлової нерухомості одного типу, в тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті та відповідної ставки податку.
Розрахунок податкового повідомлення - рішення від 16.11.2021 № 0909170 (за 2018 рік на суму 23594,51 грн) за 1/2 частину нежитлових приміщень загальною площею 633,75 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (право власності з 20.02.2014): 633,75 (площа нежитлових приміщень) х 37,23 (ставка податку за 2018 рік ) = 23594,51 / 12 = 1966,21 х 12 (кількість місяців у праві власності) = 23594,52 грн.
Розрахунок податкового повідомлення - рішення від 16.11.2021 № 0909170 (за 2019 рік на суму 26446,40 грн): 633,75 (площа нежитлових приміщень) х 41,73 (ставка податку за 2019 рік ) = 26446,39/12 = 2203,87 х 12 (кількість місяців у праві власності) = 26446,44 грн.
Законом України від 30.03.2020 №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» визначено, що об`єкти нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відповідно до статті 266 Податкового кодексу України в період з 1 березня по 31 березня 2020 року.
Отже, у 2021 році обчислення сум податку за звітний 2020 рік з об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється податковим органом за виключенням періоду з 01 березня по 31 березня 2020 року.
Розрахунок податкового повідомлення - рішення від 16.11.2021 № 0909170 (за 2020 рік на суму 27437,68 грн): 633,75 (площа нежитлових приміщень) х 47,23 (ставка податку за 2020 рік ) = 29932,01 / 12 = 2494,33 х 11 (кількість місяців оподаткування (звільнення з 01 березня по 31 березня 2020 року у зв`язку з пандемією СОVID-19, відповідно до 52-5 підрозділу XX «Інші перехідні положення» ПК України) = 27437,63 грн.
Доводи апелянта з посиланням на те, що додатком до податкового повідомлення - рішення ГУ ДПС у Харківській області № 0909170-2461-2036 від 16.11.2021 є розрахунок податку за 2020 рік, а розрахунки за 2018 та 2019 рік відсутні до уваги не приймаються, оскільки окремі недоліки, допущені податковим органом при оформленні податкового повідомлення-рішення не впливають на факт доведеності складу податкового правопорушення, покладеного в основу прийнятого спірного податкового повідомлення-рішення. Якщо спірне рішення прийняте контролюючим органом у межах своєї компетенції та з його змісту видається можливим чітко встановити його зміст (зокрема, порушення законодавства, за які застосовуються відповідні санкції та розмір останніх), таке рішення може бути визнане судом правомірним навіть у разі, коли окремі елементи спірного рішення є недотриманими. Отже, враховуючи те, що зі спірного податкового повідомлення-рішення можливо встановити його зміст та враховуючи наявність в матеріалах справи розрахунку податку за 2018 та 2019 роки, а факт порушення не заперечується позивачем, таке податкове повідомлення-рішення слід розцінювати як податкове повідомлення-рішення з окремими дефектами, які не змінюють суті спірного рішення. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06.08.2018 по справі №802/1198/16-а. Згідно ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Крім того, не приймаються до уваги доводи позивача, що встановлення одночасно податкового зобов`язання за 2018, 2019 та 2020 роки у оскаржуваному ППР суперечить приписам пункту 58.2 статті 58 ПК України , оскільки відповідно до п. 58.2 ПК України податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) за кожним окремим податком, збором та/або разом із штрафними санкціями, передбаченими цим Кодексом, а також за кожною штрафною (фінансовою) санкцією за порушення норм іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на такий контролюючий орган, та/або пенею за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.
Контролюючим органом у відношенні позивача було сформовано податкове повідомлення-рішення з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки. Тобто з одного (окремого) податку, а саме: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що не суперечить вимогам п. 58.2 ПК України.
Також , одним із доводів апеляційної скарги є помилковість висновку суду першої інстанції про неможливість застосування пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України для нарахування ОСОБА_1 податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за період 2018 року , оскільки відповідач повинен був надіслати платнику податку за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року 2021 року.
Аналізуючи вказаний довід колегія суддів дійшла таких висновків.
Підпунктами 265.7.1, 265.7.2 пункту 265.7 статті 265 Податкового кодексу України визначено, що податкові повідомлення-рішення про визначення суми податку як з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, так і плати за землю обчислюється та надсилається платнику податків до 01 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
07.12.2017 прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» № 2245-VIII, відповідно до якого пункт 266.10 статті 266 Податкового кодексу України доповнено підпунктами 266.10.2 і 266.10.3, такого змісту.
З 01.01.2018 підпункт 266.10.2 унормовує, що в разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове/податкові повідомлення-рішення у строки, встановлені підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 цієї статті, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання.
За логікою наведеної норми, ненадходження податкового повідомлення рішення про сплату податку з нерухомості до 01 липня не означає звільнення платника податку від його сплати. Така обставина звільняє платника податків лише від відповідальності за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання.
З 01.01.2018 підпункт 266.10.3 встановлює податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу.
За змістом пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем, зокрема граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом.
Саме внаслідок набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році», з 01.01.2018 у відповідача виникло право визначати суми податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з урахуванням строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 Податкового кодексу України.
Отже, враховуючи, що податкове повідомлення рішення надсилається (вручається) за 2018 рік до 1 липня 2019 року, то саме з цієї дати слід відраховувати 1095 днів, а це липень 2022 року.
Колегія суддів зазначає, що при нарахуванні ОСОБА_1 податку на нерухоме майно за 2018 рік, контролюючий орган правомірно застосовував підпункт 266.10.3 пункту 266.10 статті 266 Податкового кодексу України та використовував для цього 1095 днів, нарахування цього податку відбувалося в 2018 році, коли вказана норма вже діяла.
Враховуючи вищенаведене та те , що ОСОБА_1 згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна є власником ? частини нежитлових приміщень загальною площею 633,75 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції дійшов вірного  висновку про правомірність прийнятого податкового повідомлення-рішення №0909170-2461-2036 від 16.11.2021.
Посилання суду першої інстанції на рішення Верховного суду від 29.01.2019р. у справі №817/213/16, в якому сформовано правову позицію щодо застосування положень ст..102 ПК України, суд апеляційної інстанції вважає помилковим, оскільки у вказаній справі предметом розгляду Верховним Судом були правовідносини, що мали місце до внесення змін до Податкового кодексу України (стосувалися нарахування податку на нерухомість за 2014 рік) , зокрема, в частині доповнення пункту 266.10 статті 266 ПК України підпунктом 266.10.3, положення якого наведено вище.
Таким чином, з огляду на викладене з мотивувальної частини рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.07.2022 необхідно виключити посилання суду на висновок Верховного суду  , викладений у постанові від 29.01.2019 р. у справі №817/213/16.
Відповідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, ст.2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого обґрунтованого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи та не спростовують правильність висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 4 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін, оскільки суд вірно застосував норми матеріального та процесуального права і правильно вирішив справу.

Керуючись ст. ст.  242, 243, 250, 308, 310, 315, 316,317, 321, 322, 325, 328  Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу    залишити без задоволення.
 Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.07.2022 по справі № 520/1415/22 змінити , виключивши з мотивувальної частини рішення  посилання суду на висновок Верховного суду  , викладений у постанові від 29.01.2019 р. у справі №817/213/16.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.07.2022 по справі № 520/1415/22 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Н.С. Бартош    А.М. Григоров