ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року	Львів	Справа № 140/4432/22 пров. № А/857/3707/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
судді-доповідача -	Шевчук С. М.	
суддів -	Кухтея Р. В.	
 	Носа С. П.	
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Громадянина Республіки Польща ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 січня 2023 року  у справі № 140/4432/22 за адміністративним позовом Громадянина Республіки Польща ОСОБА_1 до Поліського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки, Державної служби України з безпеки на транспорті   про скасування постанови, 
місце ухвалення судового рішення  	м.Луцьк	
Розгляд справи здійснено за правилами	спрощеного позовного провадження	
суддя у І інстанції	Волдінер Ф.А.	
дата складання повного тексту рішення	не зазначена 	
ВСТАНОВИВ:
        І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Адвокат Яценко Євген Олександрович (далі – представник позивача, адвокат Яценко Є.О.) звернувся до суду в інтересах ОСОБА_2 (далі – позивач, ОСОБА_3 ) із позовною заявою до Поліського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки, Державної служби України з безпеки на транспорті, в якій просить суд визнати протиправною та скасувати постанову Поліського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки про застосування адміністративно-господарського штрафу від 19 грудня 2021 року №327030. 
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 12 січня 2023 року  у справі № 140/4432/22 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Поліського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки, Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови,    –    відмовлено повністю.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач в особі вказаного вище представника  звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити  повністю. В обґрунтування апеляційної скарги  вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
На підтвердження доводів апеляційної скарги  вказує, що ст. 53 Закону «Про автомобільний транспорт» (за порушення якої накладено спірне стягнення) не встановлює для нерезидентів- перевізників обов`язку дотримання норм ст. 6 та 8 Конвенції та не містить обов`язку щодо зазначення у СМR автомобільного перевізника. 
Також вказує на фактичну наявність  у позивача необхідних документів на вантаж  при здійсненні вантажного перевезення, в підтвердження чого покликається на  лист Волинської митниці Держмитслужби  №7.3-28-08/3017/37 від 21.02.2022року, відповідно до якого при проходженні 19.12.2021 року митного контролю на українсько – польському кордоні  здійснено пропуск на митну територію України товару, який переміщувався транспортним засобом SCANIA, номерний знак НОМЕР_1 по митній ВМД №UA100000/2021/998295  від 17.12.2021 року наявні у водія ОСОБА_4 :  міжнародна ТТН (СМR) від 17.12.2021 року;  рахунок фактура (інвойс) від 17.12.2021 року;  санітарний та ветеринарний сертифікат на рибу та рибопродукти, що експортуються в Україну №211002646016 від 17.12.2021 року; дозвіл АН №599364 на в`їзд (ввезення) та рух територією України вантажного засобу у міжнародному автомобільному сполученні, дійсний до 31.01.2022 року. Також зазначає, що міжнародна ТТН (СМR) від 17.12.2021 року  містить усю необхідну інформацію про господарську операцію з міжнародного перевезення вантажу (перевізник, відправник, отримувач, тип товару, пакування та кількість, дати прийому та місця розвантаження товару, а також інші дані, а в графі під номером, що має найменування «перевізник» вказано ідентифікаційні дані вантажівки та напівпричепа, за допомогою яких здійснювалося вантажне перевезення.,  відповідно до свідоцтва про реєстрацію. Права власності № НОМЕР_2 та №1757832 належать позивачу.
Відповідач   подав відзив  на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні. 
Про розгляд апеляційної  скарги відповідачі та позивач в особі його представника повідомлені шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду  через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані  автоматизованої системи  документообігу суду. 
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що  посадовою особою Укртрансбезпеки вірно встановлено порушення позивачем статті 53 Закону України “Про автомобільний транспорт”, а саме відсутність документів на вантаж, оскільки CMR від 17 грудня 2021 року складена з порушенням вимог законодавства, а саме у CMR не зазначено автомобільного перевізника, чим порушено статті 6, 8 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що посадовими особами Поліського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки відповідно до щотижневого графіка проведення рейдових перевірок у період з 13 грудня 2021 року по 19 грудня 2021 року та на підставі направлення від 10 грудня 2021 року №013422 проводилася рейдова перевірка транспортних засобів, у ході якої 19 грудня 2021 року о 20 год. 50 хв. на 488 км автодороги М-07 “Київ-Ягодин” був перевірений транспортний засіб марки SCANIA, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить іноземному перевізнику ARTUR KOLODZIEJ.
Під час перевірки складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 19 грудня 2021 року №312693 (далі – акт перевірки), яким зафіксовано порушення вимог статей 39, 53 Закону України “Про автомобільний транспорт”, а саме під час здійснення міжнародних перевезень вантажу по маршруту “Норвегія – Україна” відсутні документи на вантаж, оскільки в CMR не зазначено автомобільного перевізника.
На підставі даного акту перевірки головний спеціаліст Поліського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки Нікітченко М.М. виніс постанову від 19 грудня 2021 року №327030 про застосування адміністративно-господарського штрафу, якою на підставі абзацу 6 частини першої статті 60 Закону України “Про автомобільний транспорт” до ARTUR KOLODZIEJ застосував адміністративно-господарський штраф у сумі 34   000,00 грн за виконання резидентами та/або нерезидентами України міжнародних перевезень пасажирів чи вантажів без документів, визначених статтею 53 цього Закону, а саме відсутні документи на вантаж, оскільки в CMR не зазначено автомобільного перевізника. 
Не погоджуючись з постановою від 19 грудня 2021 року №327030 про застосування адміністративно-господарського штрафу у сумі 34 000,00 грн, позивач звернувся до суду з даним позовом.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів держаної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Відповідно до частин сьомої, чотирнадцятої статті 6 Закону України від 05 квітня 2001 року №2344-ІII “Про автомобільний транспорт” (далі – Закон №2344-ІII) центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм та стандартів на автомобільному транспорті. Державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Згідно з пунктом 1, абзацом першим пункту 8 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №103 (далі - Положення), Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті. Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Абзацом третім пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 26 червня 2015 року №592 “Деякі питання забезпечення діяльності Державної служби з безпеки на транспорті” утворено територіальні органи Державної служби з безпеки на транспорті як структурні підрозділи апарату Служби за переліком згідно з додатком 3, зокрема, Управління Укртрансбезпеки у Волинській області, а в подальшому внаслідок реорганізації утворено Поліське міжрегіональне управління Укртрансбезпеки, яке реорганізоване відповідно до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 23 грудня 2021 року №2440-К у Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області та Відділ державного нагляду (контролю) у Волинській області.
Отже, здійснення державного нагляду і контролю за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства є повноваженнями відповідача.
Процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог          Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами визначає Порядок №1567.
Органами державного контролю на автомобільному транспорті (далі - органи державного контролю) є Укртрансбезпека, її територіальні органи (пункт 3 Порядку №1567).
Згідно із пунктами 2, 4 Порядку №1567 державному контролю підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних суб`єктів господарювання (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України. Державний контроль на автомобільному транспорті (далі - державний контроль) здійснюється посадовими особами органу державного контролю (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на перевірку, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку, шляхом проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Відповідно до пунктів 12, 13 Порядку №1567 рейдова перевірка додержання суб`єктом господарювання вимог, визначених пунктом 15 цього Порядку, здійснюється на підставі щотижневого графіка. Графік проведення рейдових перевірок складається та затверджується керівником Укртрансбезпеки або її територіального органу з урахуванням стану аварійності, періоду, що пройшов від попередньої перевірки, забезпечення належного рівня транспортного обслуговування в окремих регіонах, інформації про діяльність осіб, що незаконно надають послуги з перевезень, перевірки дотримання умов перевезень, визначених дозволом (договором) на перевезення, та інших обставин.
Згідно з пунктом 14 Порядку №1567 рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об`єктах, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту.
Як визначено пунктом 15 Порядку №1567, під час проведення рейдової перевірки перевіряється, зокрема, додержання вимог статей 53, 56, 57 і 59 Закону.
Відповідно до частини 5 статті 53 Закону України “Про автомобільний транспорт” при виконанні міжнародних перевезень вантажів нерезиденти України повинні мати:
дозвіл України;
дозвіл щодо узгодження умов та режимів перевезення в разі перевищення вагових або габаритних обмежень чи документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових (габаритних) обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків;
свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу;
сертифікат відповідності транспортного засобу вимогам законодавства України щодо безпеки руху та екологічної безпеки, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України;
документи на вантаж.
Відповідно до  абзацу шостого частини першої статті 60 Закону №2344-ІІІ за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема, виконання резидентами та/або нерезидентами України міжнародних перевезень пасажирів чи вантажів без документів, визначених статтею 53 цього Закону, - штраф у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
З  акту перевірки №312693 від 19 грудня 2021 року  слідує, що під час перевірки встановлено порушення позивачем вимог статті 53 Закону України “Про автомобільний транспорт”, а зокрема у CMR не зазначено автомобільного перевізника, чим порушено також статті 6, 8 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів.
За приведених обставин, посадовою особою Укртрансбезпеки  встановлено порушення позивачем статті 53 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме відсутність документів на вантаж, оскільки надано до перевірки  CMR від 17 грудня 2021 року  була такою, що складена з порушенням вимог законодавства.
Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи та доводам апеляційної скарги та відзиву відповідача, колегія суддів зазначає, що частина 5 статті 53 Закону України “Про автомобільний транспорт” визначає, перелік документів, які повинен мати нерезидент України при виконанні міжнародних перевезень вантажів. При цьому колегія суддів зазначає, що  вказана норма  Закону не встановлює жодних вимог з приводу обов`язкових реквізитів таких документів. Також вказана норма Закону не містить жодних застережень з приводу того, що відсутність певного обов`язкового реквізиту у документі призводить до такого правового наслідку, як його недійсність. 
З матеріалів справи слідує, що  при проходженні 19.12.2021 року митного контролю на українсько – польському кордоні  здійснено пропуск на митну територію України товару, який переміщувався транспортним засобом SCANIA, номерний знак НОМЕР_1 по митній ВМД №UA100000/2021/998295  від 17.12.2021 року у водія ОСОБА_4 були наявні:  
міжнародна ТТН (СМR) від 17.12.2021 року;  
рахунок фактура (інвойс) від 17.12.2021 року;  
санітарний та ветеринарний сертифікат на рибу та рибопродукти, що експортуються в Україну №211002646016 від 17.12.2021 року; 
дозвіл АН №599364 на в`їзд (ввезення) та рух територією України вантажного засобу у міжнародному автомобільному сполученні, дійсний до 31.01.2022 року. 
Вказані обставини не заперечувалися відповідачем і в ході розгляду апеляційної скарги.
Дослідивши  міжнародну ТТН (СМR) від 17.12.2021 року, колегією суддів установлено, що вказана СМR містить інформацію про господарську операцію з міжнародного перевезення вантажу, а зокрема: відправник, отримувач, тип товару, пакування та кількість, дати прийому та місця розвантаження товару. У рядку  №15 обумовленої СМR, що має найменування «Перевізник» містяться  ідентифікаційні дані вантажівки та напівпричепа, за допомогою яких здійснюється  вантажне міжнародне перевезення.
Окрім того, з акту перевірки убачається, що водієм ОСОБА_4 надано до перевірки  свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 , за даними якого відповідач установив приналежність вказаного транспортного засобу  іноземному перевізнику ARTUR KOLODZIEJ та його місцезнаходження.
Відтак, відсутність у СМR відомостей щодо  приналежності транспортного засобу, SCANIA, номерний знак НОМЕР_1 певному суб`єкту, яким  здійснюється  перевезення вантажу не  було перешкодою для його ідентифікації, позаяк  СМR містила реквізити з приводу транспортного засобу яким забезпечується перевезення вантажу, а надане відповідачу свідоцтво надавало можливість посадовим особам відповідача  ідентифікувати приналежність вказаного засобу певному суб`єкту господарювання.
Окрім того як було зазначено судом вище, положення Закону України “Про автомобільний транспорт” не визначає певних вимог за відсутності дотримання яких, перелічений у ст. 53 вказаного Закону перелік документів є недійсним.
Також, колегією суддів ураховано, що приписи абзацу шостого частини першої статті 60 Закону №2344-ІІІ не покладають відповідальності на перевізників за порушення порядку заповнення міжнародних товаро-транспортних накладних. 
Як наслідок, позивач під час  здійснення 19 грудня 2021 року   міжнародного перевезення вантажу  територією України володів документами, переліченими у частині 5 статті 53 Закону України “Про автомобільний транспорт”, а виявлені відповідачем недоліки у заповненні СМR не  були перешкодою для ідентифікації суб`єкта господарювання, яким  здійснюється  перевезення вантажу  та не призвели до недійсності такого документу.  
З урахуванням приведених  положень законодавства та фактичних обставин справи, колегія суддів зазначає, що при прийнятті оскаржуваної постанови, відповідач припустився надмірного та невиправданого формалізму, який суперечить  критеріям закріпленим у ч.2 ст. 2 КАС України, а зокрема щодо добросовісності, безсторонності, розсудливості, пропорційності та необхідності дотриманні необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів  особи та цілям на досягнення яких спрямоване це рішення.  
За приведених положень законодавства та фактичних обставин справи, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги позивача.
Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.
Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у  цій справі.
Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду не відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а відтак  апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду  скасувати з прийняттям нового  про задоволення позову.
Досліджуючи питання, яке стосуються розподілу судових витрат понесених у даній справі, то колегією суддів установлено, що з урахуванням положень ст. 139 КАС України  позивачу підлягають присудженню за рахунок бюджетного фінансування відповідача  судові витрати по сплаті судового збору в суді першої та апеляційної інстанцій у розмірі  2481 грн. 
Відносно ж заявлених до відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу у даній справі у розмірі 12609 грн 64 коп., то колегія суддів зазначає що на підтвердження таких витрат позивач надав договір  про надання професійної правничої допомоги №03/2022 від 11.05.2022 року, копію акту приймання наданих послуг професійної правничої допомоги від 31.10.2022 року, виписку по рахунку  від 14.11.2022 року, виписку з рахунку адвокатського об`єднання «Остін» від 16.11.2022 року.
Судом установлено, що перелічені у акті послуги правничої допомоги є такими, що пов`язані з розглядом даної справи та направлені на захист інтересів позивача. 
Відповідно до ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
До того ж у численних постановах Верховного Суду висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
Такі критерії оцінки поданих заявником доказів суд застосовує з урахуванням особливостей кожної справи та виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, приписів ст. 134 КАС України та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"
Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).
Отож, ключовим критерієм під час розгляду питання щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в тому числі і "гонорару адвоката" є розумність заявлених витрат. Тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення для сторони, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутації сторони. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат.  Також при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката та інші обставини. Відшкодування судових витрат, повинен бути співрозмірним з ціною позову та її значення для позивача та правовими наслідками.
Надавши оцінку наявним в матеріалах справи доказам складу та розміру витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним ст.ст.19, 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також враховуючи предмет спору, ціну позову,  значення справи для сторін та конкретні обставини справи, яка не є складною та за своєю суттю є малозначною,  суті та змісту виконаних послуг, та урахувавши  відсутності юридичного супроводу адвоката в суді у зв`язку з розглядом справи в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні), колегія суддів дійшла  висновку, що  підготовка та подання позову до суду у даній справі не потребувала надмірного, значного обсягу юридичної роботи. 
З урахування  приведених критеріїв пропорційності, колегія суддів вважає  підставним  присудження на користь позивача за рахунок фінансування відповідачів  витрат на професійну правничу допомогу адвоката, яка  надана в суді першої інстанції в обсязі 6000 грн.
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,  
                                             П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Громадянина Республіки Польща ОСОБА_1 задовольнити. 
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 січня 2023 року  у справі № 140/4432/22 скасувати.
Ухвалити постанову про задоволення адміністративного позову громадянина Республіки Польща ОСОБА_1 .
Визнати протиправною та скасувати постанову Поліського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки про застосування до громадянина Республіки Польща ОСОБА_1  ( ОСОБА_5 ) адміністративно-господарського штрафу від 19 грудня 2021 року №327030. 
Стягнути  на користь громадянина Республіки Польща ( ОСОБА_5 ) ОСОБА_1 (місцезнаходження: Люблінське воєводство, Хелмський повіт, гміна Хелм, населений пункт Сребжище, 190, 22-100, поштове відділення Сребжище, ІПН 5631984882, персональний номер REGON 060103733) за рахунок бюджетного фінансування Державної служби України з безпеки на транспорті (структурним підрозділом якої є   Поліське міжрегіональне управління Укртрансбезпеки,  Код ЄДРПОУ 39816845, місцезнаходження: 03135, м. Київ, проспект Перемоги, буд.14)   судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2481 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. П. Нос