15.05.23
22-ц/812/577/23
Провадження № 22-ц/812/577/23
ПОСТАНОВА
Іменем України
15 травня 2023 року                                                        м. Миколаїв
                                                                                справа № 469/302/23
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В.
суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про встановлення факту самостійного виховання дитини, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Вороненко Тамарою Миколаївною, на ухвалу Березанського районного суду Миколаївської області, постановлену 14 квітня 2023 року під головуванням судді Гапоненко Н.О., повний текст судового рішення складений цього ж дня,
У С Т А Н О В И В:
У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту самостійного виховання дитини.
В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначав, що з травня 2008 року по теперішній час самостійно виховує сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Мати дитини - ОСОБА_2 відмовилась від виховання та утримання свого сина, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою від 14 жовтня 2013 року № 2435. У зареєстрованому шлюбі він з ОСОБА_2 ніколи не перебував, разом однією сім`єю не проживали та спільного господарства не вели, місцезнаходження її йому невідоме. Службою у справах дітей Коблівської сільської ради комісійно було здійснено ряд заходів, а саме обстеження родини щодо умов проживання, утримання та навчання малолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та на підставі акту було видано довідку про те, що батько самостійно виховує сина, а мати відмовилась від виховання та утримання. З довідки Коблівського ліцею Коблівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 13 березня 2023 року вбачається, що відповідно до заяви класного керівника 9-А класу ОСОБА_4 , в якому навчається ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мати дитини контакту зі школою не підтримує, успішністю дитини не цікавиться, з вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує, на виклики до школи приходить тільки батько. Судовим наказом Березанського районного суду Миколаївської області від 09 лютого 2023 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти у розмірі усіх видів заробітку(доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 09 січня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Як вказав заявник, факт того, що він самостійно виховує сина можуть підтвердити також свідки. 
Зазначає також що на теперішній час перебуває в лавах ЗСУ та син ОСОБА_6 проживає з бабусею ОСОБА_7 , яка є жінкою похилого віку та тяжко хворіє.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив встановити факт того, що він самостійно виховує сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказуючи, що встановлення такого факту необхідно для звільнення з лав ЗСУ та отримання соціальних пільг.
Ухвалою Березанського районного суду Миколаївської від 14 квітня 2023 року відмовлено у відкритті провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Вороненко Т.М., посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати ухвалу Березанського районного суду Миколаївської від 14 квітня 2023 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апелянт вважає, що, враховуючи фактичні обставини справи, існують підстави для встановлення факту самостійного виховання ОСОБА_1 неповнолітньої дитини. Крім того, Одеський окружний адміністративний суду у справі №420/15614/22 за позовом ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії , хоча і відмовив у задоволенні позову, але чітко вказав, що йому потрібно через суд встановити факт самостійного виховання дитини.
В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Вороненко Т.М. - підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги.
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції виходив з того, що вимоги ОСОБА_1 пов`язані з доведенням наявності підстав для звільнення його з військової служби як особи, що самостійно виховує дитину до 18 років, передбаченого ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та права на отримання соціальних пільг, тобто доведенням наявності підстав для визнання (підтвердження) за заявником певного соціально-правового статусу, не пов`язані з будь-якими цивільними правами та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням. Відповідно, за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявника з державою, а отже не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного. 
Так, заяву про встановлення факту самостійного виховання дитини ОСОБА_1 пред`явив до суду за правилами окремого провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
За правилами ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, a якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
Відповідно до частини шостої статті 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
У постанові від 22 березня 2023 року у справі № 290/289/22-ц Верховний Суд виснував, що при визначенні юрисдикції спору суд повинен врахувати правову мету звернення заявника до суду та в аналізі застосування частини шостої статті 294 ЦПК України слід виходити з того, що залишити без розгляду заяву, подану в порядку окремого провадження, у зв`язку із встановленням існування спору про право можливо виключно у тому разі, якщо виявлений спір можливо вирішити саме в порядку цивільного судочинства. Якщо ж такий спір вирішити в порядку цивільного судочинства неможливо, суд повинен закрити провадження у справі (або відмовити у відкритті провадження на стадії прийняття поданої заяви) із зазначенням правильного для вирішення такого правового питання виду судочинства.
Згідно пункту першого частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити у межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (абзац перший частини першої статті 19 ЦПК України).
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, такий суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких, зазвичай, хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення процесуальні закони не віднесли до юрисдикції інших судів.
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; у спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (пункти 1 і 2 частини першої статті 19 КАС України).
Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тоді як приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
Для визначення юрисдикції суду у спорі з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження чи звільнення суд має встановити, чи проходила особа публічну службу, а також, у зв`язку з чим - прийняттям, проходженням або звільненням - виник спір (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19 (пункт 47)).
Публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України). 
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (ч. 1 ст. 2Закону України №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу"). Отже, військова служба є різновидом служби публічної. Тому спори з приводу проходження військової служби належать до юрисдикції адміністративних судів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 8 червня 2022 року у справі № 362/643/21 (пункти 49-50)).
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" (затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ) введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.
На момент розгляду справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.
Підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану, зокрема через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):
-військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.
Вимоги ОСОБА_1 пов`язані з доведенням наявності підстав для його звільнення з військової служби під час воєнного стану, а також підтвердження за ним певного соціально-правового статусу для можливості реалізації прав у сфері соціального забезпечення
Отже, за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявника з державою, а отже, не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.
За такого суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання дитини, оскільки справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
За такого доводи апеляційної скарги про те, що дана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, є безпідставними.
Також не заслуговують на увагу і посилання апеляційної скарги на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2023 року у справі № 420/15614/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України. Так, у цій справі ОСОБА_1 просив визнати рішення Південного територіального управління Національної гвардії України від 17.10.2022 року № 3/9/2-1682 про відмову у звільненні з військової служби протиправним та зобов`язати відповідача звільнити позивача з військової служби з підстав передбачених пп. "г" п.2 ч.4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу". Обґрунтовуючи позов вказував, що 30.06.2022 ним було подано рапорт командиру військової частини щодо звільнення його з військової служби з підстав визначених п.п "г" п. 2 ч. 4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з наданням відповідних додатків, які свідчать про самостійне виховання ним дитини віком до 18 років, проте в цьому йому було відмовлено з підстав того, що наданих документів не достатньо для підтвердження такого факту. Відмовляючи у задоволенні позову, Одеський окружний адміністративний суд виходив з того, що відповідачем у відповідності до законодавства та в межах наявних підстав було правомірно відмовлено позивачу у звільненні з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", оскільки надані позивачем документи не доводять факт самостійного виховання дитини батьком.
Вказане судове рішення ОСОБА_1 в апеляційному порядку не було оскаржено.
Таким чином наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає. 
З огляду на викладене, оскільки оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права, то апеляційний суд не вбачає підстав для її скасування.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Вороненко Тамарою Миколаївною, залишити без задоволення, а ухвалу Березанського районного суду Миколаївської області від 14 квітня 2023 року -залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий                                                     В.В. Коломієць

Судді Т.В. Серебрякова

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 17 травня 2023 року