Постанова
Іменем України
 
31 травня 2023 року 
м. Київ
 
справа № 200/2303/19
провадження №61-1070св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І.,
суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,
третя особа - Публічне акціонерне товариство «Банк Михайлівський»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тарабака Єлизавета Анатоліївна, на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2022 року у складі судді Цитульського В. І. та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 12 жовтня 2022 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Банк Михайлівський», про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Банк Михайлівський» (далі - ПАТ «Банк Михайлівський»), про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказувала, що 19 травня 2016 року в приміщенні ПАТ «Банк Михайлівський» між нею та ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» (далі - ТОВ «ІРЦ») укладено договір вкладу.
На виконання умов договору вона перерахувала 50 000,00 грн ТОВ «ІРЦ» на рахунок ПАТ «Банк Михайлівський».
Із 23 травня 2016 року у ПАТ «Банк Михайлівський» запроваджено тимчасову адміністрацію, а з 13 липня 2016 року - розпочато процедуру ліквідації. Позивач зверталася до банку із заявами про визнання її вкладником, проте цього зроблено не було.
Вказувала, що має право на виплату коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО, Фонд) на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відшкодування фізичним особам через систему гарантування вкладів фізичних осіб шкоди, завданої зловживаннями у сфері банківських та інших фінансових послуг».
У зв'язку із викладеним просила суд зобов`язати уповноважену особу ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» включити інформацію про ОСОБА_1 до переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів ФГВФО, із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню - 50 000,00 грн згідно із договором від 19 травня 2016 року № 980-27-000242027; зобов`язати ФГВФО скласти та затвердити зміни та доповнення до загального реєстру вкладників ПАТ «Банк Михайлівський», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок ФГВФО щодо позивача.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 
від 13 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зазначив, що підстави позову зводяться до того, що позивачем здійснено вклад до небанківської фінансової установи через банк, що виступив повіреним за відповідним договором, проте такі підстави позову позивачем не доведені, оскільки договір не підписаний контрагентом позивача ТОВ «ІРЦ». Таким чином, позивачем не доведено факт укладення договору.
Більше того, згідно із платіжним дорученням про перерахування грошових коштів такі перераховані не на рахунок ТОВ «ІРЦ», який вказано у договорі. Доказів того, кому належить рахунок на який перераховано грошові кошти, відсутні. Тобто платіжне доручення не підтверджує факт виконання договору вкладу.
Крім того, позивачем не надано доказів чи клопотань про їх витребування на доведення факту того, що ПАТ «Банк Михайлівський» діяло як повірений ТОВ «ІРЦ» у межах договору від 19 травня 2016 року. Копія вказаного договору, надана позивачем, не містить жодних вказівок із цього приводу.
Отже, позивачем не доведено залучення коштів до небанківської фінансової установи через ПАТ «Банк Михайлівський», яке виступило повіреним за відповідним договором.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У січні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тарабака Є. А., звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, в якій просить скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
У касаційній скарзі скаржник посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктами 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. 
Вказує, що суди не повно з`ясували усі фактичні обставини справи, не дослідили і не надали належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не сприяли повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення судів не відповідають фактичним обставинам справи, є незаконними та необґрунтованими.
Зазначає, що відповідно до предмета договору доручення ПАТ «Банк Михайлівський» мало укладати договори, що передбачають отримання/залучення ТОВ «ІРЦ» грошових коштів у позику від фізичних осіб, за формою, передбаченою відповідним додатком до цього договору доручення.
На виконання договору доручення ПАТ «Банк Михайлівський» від імені ТОВ «ІРЦ» укладало договори позики з фізичними особами та залучало кошти на рахунок ТОВ «ІРЦ».
Зміст вказаних фактичних обставин свідчить про те, що у межах спірних правовідносин ПАТ «Банк Михайлівський» виступало повіреним.
Згідно із постановою НБУ від 22 грудня 2015 року «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» № 217/БТ до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку» постановлено, зокрема, не допускати проведення будь-яких операцій за договорами, за результатами яких збільшується гарантована сума відшкодування за вкладами фізичних осіб ФГВФО, крім договорів, укладених до дати прийняття цієї постанови, умовами яких передбачено поповнення вкладів фізичних осіб за рахунок відсотків.
Отже, вчинення (укладення) банком, віднесеного до категорії проблемних правочинів, (у тому числі договорів) з порушенням норм законодавства, зокрема статей 73, 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність» № 2121-ІІІ (далі - Закон № 2121-ІІІ), статей 2, 56 Закону України «Про Національний банк України» № 679-ХІV (далі - Закон № 679-ХІV), може бути підставою для невключення до переліку рахунків вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду у зв`язку із віднесенням таких правочинів (у тому числі договорів) до числа нікчемних відповідно до пункту 9 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» № 4452-VІ (далі - Закон № 4452-VІ).
За загальним правилом, особа не може бути позбавлена права власності і права на вклад внаслідок внесення змін до закону. Разом із тим, гарантії цього права, у тому числі обов`язок держави нести додаткову відповідальність через систему гарантування вкладів фізичних осіб, можуть зазнавати змін шляхом прийняття відповідних законів, у тому числі задля забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та збитків.
Так, 19 листопада 2016 року набрали чинності положення пункту 15 Прикінцевих положень Закону № 4452-VІ, внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відшкодування фізичним особам через систему гарантування вкладів фізичних осіб шкоди, завданої зловживаннями у сфері банківських та інших фінансових послуг» 
№ 1736-VІІІ (далі - Закон № 1736-VІІІ), яким передбачено, що до вкладу прирівнюються кошти, які залучені від фізичної особи як позика або вклад до небанківської фінансової установи через банк, що виступив повіреним за відповідним договором і на день набрання чинності Законом № 1736-VІІІ віднесений до категорії неплатоспроможних, якщо при цьому банком не було поінформовано фізичну особу під розпис про непоширення на такі кошти гарантій, передбачених цим законом, а фізична особа, яка розмістила, надала такі кошти, прирівнюється до вкладника.
Тобто з метою поширення гарантій Закону № 4452-VІ до вкладу були прирівняні кошти фізичних осіб за чітко визначеними ознаками, які при цьому не є вкладом згідно із чинними законодавством. А саме: до вкладу прирівнюються кошти, які залучені від фізичної особи як позика або вклад до небанківської фінансової установи через банк, що виступив повіреним за відповідним договором, і на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відшкодування фізичним особам через систему гарантування вкладів фізичних осіб шкоди, завданої зловживаннями у сфері банківських та інших фінансових послуг» 
№ 1736-VІІІ віднесений до категорії неплатоспроможних, якщо при цьому банком не було поінформовано фізичну особу під розпис про непоширення на такі кошти гарантій, передбачених цим законом, а фізична особа, яка розмістила, надала такі кошти, прирівнюється до вкладника.
Правочин по наданню позивачем позики вчинений після віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії проблемних. Отже, кошти позивача відповідають критеріям, визначеним змінами, внесеними до Закону 
№ 4452-VІ Законом № 1736-VІІІ, а тому вони прирівнюються до вкладу, а позивач, відповідно, - до вкладника.
Таким чином, позивач є особою, яка набула право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок ФГВФО, і неподання інформації про позивача як вкладника банку до переліку дає підстави для зобов`язання уповноваженої особи ФГВФО включити інформацію щодо ОСОБА_1 як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладом.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2019 року у справі № 823/1674/18.
Таким чином, суди попередніх інстанцій порушили норми матеріального права та неправильно тлумачили закон.
Відзивів на касаційну скаргу не надходило.
Рух касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 02 березня 2023 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу № 200/2303/19 з Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська.
Справа № 200/2303/19 надійшла до Верховного Суду у березні 2023 року.
Ухвалою Верховного Суду від 17 травня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд установив, що 19 травня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ІРЦ» укладено договір № 980-027-000242027, за яким ОСОБА_1 передає ТОВ «ІРЦ» грошові кошти, а останнє зобов`язується повернути кошти та виплатити проценти. Сума вкладу - 500 000,00 грн, днем надання коштів вважається день їх зарахування на поточний рахунок ТОВ «ІРЦ».
У пункті 1 вказаного договору визначено рахунки, на які підлягає поверненню сума вкладу та процентів, проте не визначено рахунок, на який повинні бути зараховані кошти. 
У пункті 9 договору вказано поточний рахунок ТОВ «ІРЦ» №  НОМЕР_1 у ПАТ «Укрсиббанк».
Договір підписано ОСОБА_1 , проте підпис іншої сторони відсутній.
Позивачем надано до суду платіжне доручення від 19 травня 2016 року № 4234861, за яким платником визначено ОСОБА_1 , отримувачем - ТОВ «ІРЦ», рахунок - НОМЕР_2 у ПАТ «Банк Михайлівський», сума - 50 000,00 грн. На платіжному дорученні міститься відмітка про проведення платежу банком 19 травня 2016 року.
Позивач зверталася до ПАТ «Банк Михайлівський» із вимогами про включення її до переліку вкладників, які мають право на відшкодування за рахунок ФГВФО в сумі 50 000,00 грн, на що банк вказував про відсутність відповідних підстав.
23 травня 2016 року правлінням НБУ було прийнято рішення «Про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» № 14/БТ.
На підставі зазначеної постанови виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 23 травня 2016 року № 812 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» та від 13 червня 2016 року № 991 «Щодо продовження строку тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський», згідно із якими 23 травня 2016 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський».
12 липня 2016 року правлінням НБУ прийнято постанову «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» № 124-рш. На підставі вказаної постанови виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 12 липня 2016 року «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» № 1213 та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно із яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський».
З 15 липня 2016 року розпочалося здійснення виплат гарантованої суми відшкодування вкладникам ПАТ «Банк Михайлівський» за рахунок Фонду через банки-агенти.
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Частиною першою статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Разом із тим, відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).
Відповідно до наведених процесуальних норм до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги тим, що спір у цій справі стосується формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок ФГВФО.
Оскільки у спірних правовідносинах відповідач наділений повноваженнями приймати рішення, що впливають на можливість реалізації позивачем права на соціальну гарантію, тому спір є публічно-правовим та повинен був розглядатися в порядку адміністративного судочинства.
Разом із тим, судом встановлено, що ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2018 року ОСОБА_1 було відмовлено у відкритті провадження у справі за аналогічним позовом. 
Суд роз`яснив позивачу, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2021 року задоволено клопотання уповноваженої особи ФГВФОна ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» Смолія Б. В. та клопотання ФГВФО про закриття провадження у справі.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 березня 2021 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2021 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Норма пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує «право на суд», одним з елементів якого є право на доступ до суду, тобто право ініціювати судовий розгляд цивільної справи (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутності цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06, § 230).
Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», (заяви № 7714/06 та № 23654/08), в якому ЄСПЛ установив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції із огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників усупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ указав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції 
(§ 27, 28, 38-40); рішення від 01 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» (заява № 34036/06), в якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13, 14, 23, 25, 26); рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07), у якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду її позову за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24)).
Ураховуючи зазначене, з метою недопущення порушення гарантованого Конвенцією права на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, колегія суддів з урахуванням правових позицій, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 243/5078/17 (провадження № 14-393цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 490/9823/16-ц (провадження № 14-509цс18), 
від 12 грудня 2018 року у справі № 761/12676/17 (провадження 
№ 14-516цс18), від 27 лютого 2019 року у справі № 442/7753/16-ц (провадження № 14-35цс19), вважає, що позивачу має бути забезпечений доступ до правосуддя, що включає і розгляд скарги по суті, навіть в іншому, ніж це передбачено законом судочинстві, оскільки перешкоди до розгляду у належному адміністративному судочинстві виникли у зв`язку з процесуальною діяльністю суду.
Щодо розгляду справи по суті слід зазначити таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені, зокрема Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VІ).
Частиною першою статті 3 Закону № 4452-VІ визначено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 4452-VІ Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми, встановленої адміністративною радою Фонду на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000,00 грн. Фонд не відшкодовує кошти: передані банку в довірче управління; за вкладом у розмірі менше 10 гривень; за вкладом, підтвердженим ощадним (депозитним) сертифікатом на пред`явника.
Згідно із положеннями статті 27 Закону № 4452-VІ Уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.
Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується, виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.
Інформація про вкладника в переліку вкладників має забезпечувати його ідентифікацію відповідно до законодавства.
Протягом шести днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур`єр», «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.
Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до частини четвертої статті 26 цього Закону.
Гарантії Фонду є формою участі держави у системі гарантування вкладів фізичних осіб, передбаченою Законом № 4452-VІ; для виконання Фондом відповідних зобов`язань можуть залучатися бюджетні кошти; рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до переліку осіб, яким необхідно здійснити виплату відшкодування сум вкладів за рахунок коштів Фонду, є рішеннями та діями суб`єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження по виведенню з ринку неплатоспроможних банків (статті 2, 25 Закону 
№ 4452-VІ).
Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що держава через відповідні фінансові та організаційні механізми бере активну участь та створює належні умови для функціонування відповідно до цього Закону системи гарантування вкладів фізичних осіб шляхом забезпечення фізичній особі, яка на момент прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, мала у такому банку вклад (від 10 грн), відшкодування суми коштів, зокрема, розміщених на цьому вкладі, включаючи нараховані відсотки, за рахунок коштів Фонду у межах суми, встановленої адміністративною радою Фонду, яка не може бути меншою 200 000,00 грн.
Отже, Закон № 4452-VІ пов`язує можливість реалізації права на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами з настанням таких обставин: 1) прийняття Національним банком України рішення про віднесення відповідного банку до категорії неплатоспроможних (у разі, якщо на дату прийняття такого рішення дія договору банківського вкладу закінчилась) або рішення про відкликання банківської ліцензії; 2) наявність на дату віднесення банку до категорії неплатоспроможних у фізичної особи банківського вкладу за договором, укладеним до вказаної дати; 3) наявність на зазначеному банківському вкладі фізичної особи коштів разом з нарахованими відсотками на суму не менше 10 грн; 4) включення уповноваженою особою Фонду фізичної особи до переліку вкладників банку, які мають право на відшкодування суми коштів за вкладами, з визначенням конкретної суми відшкодування; 5) затвердження виконавчою дирекцією Фонду реєстрів вкладників, які мають право на відшкодування сум коштів за банківськими вкладами, відповідно до складеного уповноваженою особою Фонду переліку вкладників.
У свою чергу, відповідно до частини першої статті 34 Закону № 4452-VІ Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.
Процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, відповідно до пункту 16 частини першої статті 2 Закону № 4452-VІ називається тимчасовою адміністрацією.
Відповідно до частини другої статті 34 Закону № 4452-VІ не пізніше наступного робочого дня після початку тимчасової адміністрації Фонд розміщує інформацію про запровадження тимчасової адміністрації в банку на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет і не пізніше ніж через 10 днів публікує її в газетах «Урядовий кур`єр» або «Голос України».
Частинами третьою, п`ятою статті 34 Закону № 4452-VІ також передбачено, що виконавча дирекція Фонду не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду. Уповноважена особа Фонду повинна відповідати вимогам, встановленим Фондом. Рішення про призначення уповноваженої особи Фонду доводиться Фондом до головного офісу банку та до кожного відокремленого підрозділу банку негайно.
Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.
Відповідно до частини першої статті 36 Закону № 4452-VІ з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.
При цьому правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після початку процедури виведення Фондом банку з ринку, є нікчемними (частина третястатті 36 Закону № 4452-VІ).
Закон № 4452-VІ визначає порядок складання Уповноваженою особою Фонду переліку вкладників, які мають право на відшкодування сум коштів за банківськими вкладами, а також підстави та умови, за наявності яких відшкодування суми коштів за банківським вкладом фізичним особам за рахунок коштів Фонду не здійснюється.
Так, згідно із положеннями статей 37, 38 Закону № 4452-VІ Фонд або його уповноважена особа наділені повноваженнями щодо виявлення факту нікчемності правочинів шляхом здійснення перевірки вчинених (укладених) банком правочинів протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банк, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою статті 38 цього Закону.
Наказом Уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк Михайлівський» від 01 червня 2016 року № 42/2 затверджено результати проведеної перевірки правочинів на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними, викладені в Акті № 2 Комісії по перевірці правочинів (у тому числі договорів) на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, за яким встановлено нікчемність правочинів (транзакції) з виконання 19 травня 2016 року платіжних документів ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» по перерахуванню коштів на рахунки 12 160 фізичних осіб в сумі 1 298 015 973, 74 грн відповідно до положень пунктів 7-9 частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI (а. с. 52).
Згідно із витягом з Додатку 2 до Акта № 2 від 01 червня 2016 року Комісії по перевірці правочинів (у тому числі договорів) на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, до переліку фізичних осіб, на рахунки яких 19 травня 2016 року здійснено перерахування коштів з поточного рахунку ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр», включено позивача (а. с. 51).
У частині третій статті 38 Закону № 4452-IV, якою врегульовано заходи щодо забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та збитків банку, визначено підстави, з яких правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними.
Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
За правилами частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Частина третя статті 38 Закону № 4452-VІ містить перелік підстав, за наявності яких правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними.
При цьому Законом України від 16 липня 2015 року № 629-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку» (далі - Закон № 629-VIII), який набрав чинності 12 серпня 2015 року, частину третю статті 38 Закону № 4452-IV доповнено пунктом 9, згідно із яким правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними у разі здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов`язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.
Разом із цим, з метою забезпечення захисту прав фізичних осіб, які були ошукані за посередництвом банків, вирішення питання щодо відшкодування їм коштів, а також для запобігання таким зловживанням у майбутньому, 15 листопада 2016 року за № 1736-VІІІ прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відшкодування фізичним особам шкоди, завданої зловживанням у сфері банківських та інших фінансових послуг» (далі - Закон № 1736-VІІІ), яким також внесені зміни до Закону № 4452-VІ.
Відповідно до пояснювальної записки до проекту Закону № 1736-VІІІ необхідність прийняття вказаного законопроекту виникла у зв`язку із набуттям розповсюдження схемою, за якою у приміщеннях банку фізичним особам пропонується укладати не договори банківського вкладу з банком, а договори позики з небанківськими фінансовими установами через повіреного, яким виступає банк. При цьому з метою введення в оману споживачів щодо дійсного предмета договору банк відкриває кожному клієнту банківський рахунок, з якого в подальшому кошти перераховуються на рахунки небанківських фінансових установ.
Як зазначено у пояснювальній записці, за даними Фонду, із використанням саме такої схеми було ошукано за посередництвом лише ПАТ «Банк Михайлівський» 14 тисяч фізичних осіб на загальну суму, що перевищує 1,5 млрд гривень.
Крім того, зловживаючи низьким рівнем правової та фінансової культури фізичних осіб, особливо людей пенсійного віку (понад 45 відсотків фізичних осіб, постраждалих від схеми, реалізованої, зокрема, за участю ПАТ «Банк Михайлівський», є старшими 55 років), банком не надавалася таким особам чітка та однозначна інформація про те, що на кошти, залучені як позика до небанківської фінансової установи, не поширюються гарантії щодо їх відшкодування.
З метою захисту прав фізичних осіб, які були ошукані за посередництвом банку, в тому числі і клієнтів ПАТ «Банк Михайлівський», та унеможливлення мультиплікації таких схем у майбутньому виникла необхідність внести зміни до Законів України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», «Про банки і банківську діяльність» та «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» для врегулювання питань:
- поширення на зазначених осіб гарантій відшкодування коштів, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;
- посилення відповідальності небанківських фінансових установ (у тому числі пов`язаних із банками), якими у зазначений вище спосіб були залучені як позика кошти від фізичних осіб;
- встановлення заборони фінансовим установам залучати кошти фізичних осіб (крім учасників такої установи) із зобов`язанням щодо їх повернення, у тому числі шляхом отримання позики, у разі якщо це прямо не передбачено законом про діяльність відповідної фінансової установи;
- встановлення обов`язку банку при виконанні функцій повіреного, агента, іншого представника або посередника із залучення коштів від фізичних осіб попередньо ознайомлювати у письмовій формі таких фізичних осіб про непоширення на їх кошти, залучені на користь третіх осіб, гарантій, встановлених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
19 листопада 2016 року набрали чинності положення пункту 15 Прикінцевих положень Закону № 4452-VІ, внесені Законом № 1736-VІІІ, яким передбачено, що до вкладу прирівнюються кошти, які залучені від фізичної особи як позика або вклад до небанківської фінансової установи через банк, що виступив повіреним за відповідним договором і на день набрання чинності Законом № 1736-VІІІ віднесений до категорії неплатоспроможних, якщо при цьому банком не було поінформовано фізичну особу під розпис про непоширення на такі кошти гарантій, передбачених цим законом, а фізична особа, яка розмістила, надала такі кошти, прирівнюється до вкладника.
Фонд зобов`язано ретельно вивчити документи щодо кожної фізичної особи, яку прирівняно до вкладника і кошти якої прирівняні до вкладу цим пунктом, і не пізніше 20 робочих днів з дня набрання чинності Законом № 1736-VІІІ розпочати за рахунок коштів Фонду у межах суми відшкодування, визначеної частиною першою статті 26 цього Закону, виплату відшкодування коштів фізичним особам, які набули право на таке відшкодування у зв`язку з їх прирівнянням до вкладників.
Тобто, з метою поширення гарантій Закону № 4452-VІ до вкладу були прирівняні кошти фізичних осіб за чітко визначеними ознаками, які при цьому не є вкладом згідно із чинним законодавством. А саме: до вкладу прирівнюються кошти, які залучені від фізичної особи як позика або вклад до небанківської фінансової установи через банк, що виступив повіреним за відповідним договором і на день набрання чинності Законом № 1736-VІІІ віднесений до категорії неплатоспроможних, якщо при цьому банком не було поінформовано фізичну особу під розпис про непоширення на такі кошти гарантій, передбачених цим законом, а фізична особа, яка розмістила, надала такі кошти, прирівнюється до вкладника.
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що правочин по наданню позивачем позики ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» та операції по перерахуванню коштів позичальнику та повернення коштів з рахунку вказаного товариства на рахунки позивача були вчинені після віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії проблемних.
Під час розгляду справ судами різних юрисдикцій, у рішеннях, які набрали законної сили, зокрема, у справі № 826/20089/16, суди встановили, що 11 листопада 2014 року між ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» та ПАТ «Банк Михайлівський» було укладено договір доручення № 1, згідно із умовами якого ПАТ «Банк Михайлівський» в якості повіреного мало здійснювати пошук, залучення та надання фізичним особам (далі - клієнти) консультацій про умови та можливість передачі останніми у позику грошових коштів на користь ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» як довірителя на умовах строковості та платності.
Відповідно до предмета договору доручення ПАТ «Банк Михайлівський» мало укладати договори, що передбачають отримання/залучення ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» грошових коштів у позику від фізичних осіб, за формою, передбаченою відповідним додатком до цього договору доручення.
На виконання вищезазначеного договору доручення ПАТ «Банк Михайлівський» від імені ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» укладало з фізичними особами (клієнтами) договори позики за встановленою формою та залучало кошти на рахунок ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр».
Зміст вказаних фактичних обставин свідчить про те, що у межах спірних правовідносин ПАТ «Банк Михайлівський» виступало повіреним, хоча про це й не було зазначено у договорах між ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» та позивачами, з наступними змінами.
Матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач була повідомлена банком під підпис про непоширення гарантій банку на кошти (повернені з рахунку ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр»), повернені на рахунок позивача за договором позики з небанківською фінансовою установою від 19 травня 2016 року.
Отже, у справі, яка розглядається, кошти позивача відповідають чітко визначеним критеріям, визначеним змінами, внесеними до Закону 
№ 4452-VІ Законом № 1736-VІІІ, а тому вони прирівнюються до вкладу, а позивач, відповідно, - до вкладника.
Аналогічна позиція відображена у постановах Верховного Суду 
від 21 грудня 2019 року у справі № 823/1674/18 (провадження № К/9901/68435/18), від 30 листопада 2022 року у справі № 808/3061/17 (провадження № К/9901/3333/19), від 18 травня 2022 року у справі № 1640/2767/18 (провадження № К/9901/10753/19), від 31 травня 2022 року у справі № 826/16850/16 (провадження № К/9901/1392/19), 
від 22 червня 2022 року у справі № 826/5666/18 (провадження № К/9901/18594/19).
Враховуючи вищенаведені фактичні обставини справи, які були встановлені судом під час розгляду справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які були досліджені судом у судовому засіданні та долучені до матеріалів справи, та приймаючи до уваги наведені вище норми законодавства, із урахуванням вимог щодо дії нормативно-правових актів в часі, колегія суддів вважає, що у зв`язку із законодавчими змінами позивач у справі прирівнюється до вкладника, а тому має право на відшкодування за вкладом із моменту набрання законної сили Закону України від 15 липня 2016 року № 1736-VІІІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо відшкодування фізичним особам через систему гарантування вкладів фізичних осіб шкоди, завданої зловживаннями у сфері банківських та інших фінансових послуг», але за окремою процедурою звернення до ПАТ «Банк Михайлівський» у формі подання заяви та необхідного пакету документів, що і було зроблено позивачем у квітні 2018 року та повторно у вересні 2018 року шляхом подання відповідачу відповідної заяви разом із додатками (а. с. 12, 16), і дії відповідача щодо відмови позивачу у включенні до загального реєстру вкладників ПАТ «Банк Михайлівський» листом № ЗГ1(К)/3993 
від 27 листопада 2018 року (а. с. 19) є необґрунтованими та безпідставними із огляду на те, що відповідачем під час розгляду цієї справи не доведено наявності правових підстав для не включення позивача до переліку вкладників банку, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги заслуговують на увагу, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню як такі, що ухвалені з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням судами усіх обставин справи, із ухваленням нового рішення про задоволення позову.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Верховний Суд дійшов висновку, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, проте допущено неправильне застосування норм матеріального права.
Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди попередніх інстанцій неправильно визначилися з характером спірних правовідносин та неправильно застосували норми матеріального і порушили норми процесуального права, а тому оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про задоволення позовних вимог з підстав, які викладені у мотивувальній частині цієї постанови.
Щодо розподілу судових витрат
Враховуючи те, що Верховний Суд ухвалює остаточне судове рішення, необхідно здійснити розподіл судових витрат.
Відповідно до частин першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Згідно із частинами першою, другою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки  ОСОБА_1  звільнена від сплати судового збору на підставі 
частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», судові витрати, пов`язані з розглядом її позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг, необхідно компенсувати за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб шляхом стягнення з нього у дохід держави 3 171,60 грн (704,80 грн + 1 057,20 грн + 1 409,60 грн = 3 171,60).
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИЛА:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тарабака Єлизавета Анатоліївна, задовольнити частково.
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.
Позов  ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа - Публічне акціонерне товариства «Банк Михайлівський», про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо не включення ОСОБА_1 до Переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду за вкладом в ПАТ «Банк Михайлівський» згідно із договором від 19 травня 2016 року № 980-027-000242027 на суму 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок. 
Зобов`язати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб подати до Фонду додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 як вкладника, який має право на відшкодування коштів за договором 
від 19 травня 2016 року № 980-027-000242027 на суму 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок.
Стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осібна користь Державного бюджету України 3 171,60 гривеньна відшкодування судових витрат у вигляді судового збору.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                 А. І. Грушицький
 
Судді:                                                                                               С. О. Карпенко
 
                                                                                                          І. В. Литвиненко
 
                                                                                                      Є. В. Петров
 
                                                                                                          В. А. Стрільчук