ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4048/23 Справа № 185/5930/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Зінченко  А. С. Суддя у 2-й інстанції - Зайцева С. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2023 року                                        місто Дніпро Дніпропетровської області 
Єдиний унікальний номер 185/5930/22
Номер провадження 22-ц/803/4048/23
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Гапонова А.В., Максюти Ж.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2023 року головуючого судді Зінченко А. С. по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,-
В С Т А Н О В И В :
У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи вимоги тим, що сторони з 25 вересня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі . Від спільного шлюбу мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 21 березня 2018 року рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області шлюб між сторонами розірвано, але фактично між сторонами не було припинено шлюбні відносини, вони продовжили проживати як подружжя до 24 січня 2022 року, виховували сина, вели спільне господарство, проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 . 
В період шлюбу сторони набули спільне майно, а саме автомобіль марки Renault Sandero, 2012 року випуску, червоного кольору, шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , ринкова вартість відповідно до висновку судового експерта від 06 червня 2022 року складає 187 430,60 грн. Зазначений автомобіль був зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 . Позивач зазначала, що вони з відповідачем перебували у фактичних шлюбних відносинах з 25 вересня 2004 року по 24 січня 2022 року, не зважаючи на рішення суду про розірвання шлюбу, мали намір виправити помилку та зареєструвати шлюб, після сплати кредиту за машину, накопичили кошти, взяли в боргу родичів та придбали приватний будинок в с. Богданівка, де мали намір проживати родиною зі спільною дитиною інвалідом. 12 листопада 2019 відповідач прописався в придбаному будинку для отримання вугілля від шахти, але фактично залишався мешкати в квартирі разом з родиною. В будинку вони поступово робили ремонт, плануючі переїзд на весні 2022 року та на день народження позивача укласти шлюб. 24 січня 2022 року відповідач, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння здійснив сварку, зібрав речі та переїхав в будинок в с. Богданівка, повідомив, що не має наміру проживати разом, має іншу жінку і буде створювати іншу родину. Відповідач припинив стосунки з позивачем та сином, але погоджувався нотаріально оформити угоду щодо виплати на 2 роки вартості машини та будинку. У зв`язку з військовим станом вони не оформили зазначену угоду, а в червні 2022 року відповідач повідомив, що не має намір виплачувати позивачу та їх сину половину вартості спільного майна. Зазначала, що відповідач ввів її в оману та шахрайським засобом чекав спливу позовної давності на поділ майна після розірвання шлюбу. Зазначала, що так як вони з відповідачем перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали однією родиною до 24 січня 2022 року, то про порушення її майнових прав вона дізналась з зазначеної дати завершення шлюбних відносин. Просила визнати причину пропуску нею строку позовної давності поважною з зазначених обставин, поновити строк позовної давності.З урахуванням уточнення позовних вимог, просила поділити майно між сторонами, що є спільною сумісною власністю набуте у зареєстрованому шлюбі наступним чином: визнати за ОСОБА_2 право власності на частину автомобіля марки Renault Sandero, 2012 року випуску, червоного кольору, шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за належну позивачу частину вищевказаного автомобіля в сумі 93 715,30 грн, стягнути з відповідача понесені судові витрати по справі.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2023 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено.
Визнано автомобіль марки Renault Sandero, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2012 року випуску, шасі № НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Поділено спільне сумісне майно подружжя наступним чином: - визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на автомобіль марки Renault Sandero, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2012 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , припинивши за ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на автомобіль марки Renault Sandero, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2012 року випуску, шасі № НОМЕР_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частину вартості транспортного засобу - автомобіля марки Renault Sandero, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2012 року випуску, шасі № НОМЕР_1 в сумі 93 715, 30 грн; судовий збір в сумі 992, 40 грн; витрати за проведення експертизи в сумі 3500 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів скарги, зокрема зазначено, що їх сім`я з позивачем розпалася ще до розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу 12 листопада 2019 року він знявся з реєстрації в квартирі, що належить позивачу. Також,після розірвання шлюбу, позивач у 2018 році почала вимагати про сплату їй вартості частки автомобіля, на що отримала відмову. Судом не надано жодної оцінки тому факту, що позивачем до позову долучено і акт з місця фактичного проживання, як доказ мешкання сторін після розірвання шлюбу, в будинку в АДРЕСА_2 , тобто докази є взаємовиключними. Зазначає, що позивач дізналася про порушення свого права 30 листопада 2018 року, коли отримала відмову щодо сплати частки вартості спірного автомобіля, але до суду у визначений ч. 2 ст. 72 СК України не звернулася, тим самим пропустила строк позовної давності для звернення до суду з позовом про поділ майна. 
Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи; справи що виникають з трудових відносин; справи про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.
Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Враховуючи викладене, вказана справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам оскаржуване рішення суду в повній мірі відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 вересня 2004 року.
Від спільного шлюбу мають неповнолітню дитину з інвалідністю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження № НОМЕР_3 від 10 травня 2002 року, посвідченням № НОМЕР_4 від 04 лютого 2020 року.
Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 21 березня 2018 року, яке набрало законної сили 21 квітня 2018 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. 
В період шлюбу сторони придбали автомобіль марки Renault Sandero, 2012 року випуску, червоного кольору, шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 за грошові кошти отримані за кредитним договором № 1/1290741 від 19 грудня 2012 року, укладеним між АТ «Креді Агріколь банк» та відповідачем за згодою позивача.
Відповідно до довідки АТ «Креді Агріколь банк» від 29 вересня 2022 року за вих. № 36119-282, станом на 29 вересня 2022 року заборгованість за кредитним договором № 1/1290741 від 19 грудня 2012 року відсутня, кредит погашено в повному обсязі 15 грудня 2015 року. 
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серії НОМЕР_5 ОСОБА_1 є власником автомобіля марки Renault Sandero, 2012 року випуску, червоного кольору, шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , дата першої реєстрації 18 грудня 2012 року.
Ринкова вартість транспортного засобу – автомобілю марки Renault Sandero, 2012 року випуску, червоного кольору, шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 на час проведення експертизи складає 187 430,60 грн, що підтверджується висновком судового експерта Мазурек А.А. №zoS210522 від 06 червня 2022 року.
Згідно з довідкою про склад сім`ї від 28 червня 2022 року та виписки з адресної картки № НОМЕР_6 від 04 квітня 2022 року за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 з 06 серпня 1991 року, ОСОБА_2 з 06 серпня 1991 року, ОСОБА_3 з 23 травня 2005 року, ОСОБА_1 з 13 липня 2004 року по 12 листопада 2019 року.
Відповідно до акту про встановлення факту сумісного проживання від 31 жовтня 2022 року, складеного комісією Богданівської сільської ради, встановлено, що за адресою АДРЕСА_3 мешкали без реєстрації ОСОБА_2 , її чоловік ОСОБА_1 та син ОСОБА_3 . Зі слів сусідів дійсно з листопада 2019 року по січень 2022 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 жили як родина, вели спільне господарство, обробляли земельну ділянку та доглядали за будинком.
З акту № 568 від 24 жовтня 2022 року, складного КП «ТЖКП» вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 з 2004 року по січень 2022 року фактично мешкав ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Суд першої інстанції встановивши, що спірний автомобіль марки Renault Sandero, 2012 року випуску, червоного кольору, шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 був придбаний подружжям спільно в період шлюбу за кредитні кошті, знаходиться у власності відповідача, дійшов висновку, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя і належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Судом встановлено, що про порушення свого права на спірний автомобіль позивач дізналась в січні 2022 року, до суду з даним позовом вона звернулась 08 серпня 2022 року, тобто трирічний строк позовної давності позивачем не пропущено. Тому, повно та всебічно з`ясувавши обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі .
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду .
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Суд першої інстанції встановив, що спірний автомобіль марки Renault Sandero, 2012 року випуску, червоного кольору, шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 знаходиться у власності відповідача, при цьому автомобіль був придбаний подружжям спільно в період шлюбу за кредитні кошті, і кредит було сплачено також в період шлюбу, зазначені обставини встановлені та підтверджені належними та допустимими доказами та визнаються відповідачем, тому презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована та спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя і належить сторонам у справі на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
Позовна давність застосується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.3, ч. 4 ст. 267 ЦК України)
Стаття 72 СК України передбачає, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Відповідно до п. 15 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 , початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (Правова позиція Верховного суду України від 23.09.2015 № 6-258цс15).
Початок перебігу строку позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, а не з часу розірвання шлюбу. Трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюється починаючи з дня, коли один із подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу.
Позивачем належними та допустимими доказами доведено, що про порушення своїх прав вона дізналась лише у січні 2022 року, так як після розірвання шлюбу 21 квітня 2018 року до січня 2022 року сторони продовжили проживати разом як одна сім`я, вели спільне господарство, в зв`язку з чим питання поділу майна в період з 2018 року по січень 2022 року не підіймалось та не вирішувалось.
Відповідачем не надано жодних доказів на спростування обставин зазначених позивачем та на підтвердження обставин, на які він посилається у відзиві, а саме, що фактичні шлюбні відносини між подружжям припинились у грудні 2017 року і після розірвання шлюбу вони однією сім`єю не проживали, спільного господарства не вели, єдиного бюджету не мали, оскільки він після розірвання шлюбу став жити з іншою жінкою, з якою перебував у фактичних шлюбних відносинах, мав єдиний грошовий бюджет та вів спільне господарство, і що позивач дізналась про порушення свого права 30 листопада 2018 року , коли він відмовився сплачувати половину вартості автомобіля. 
Матеріли справи не містять доказів, які б підтверджували заперечення права позивача, як одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно (спірну машину), зареєстроване за іншим подружжям – відповідачем, в період з 2018 року по січень 2022 року.
Таким чином, судом встановлено, що про порушення свого права на спірний автомобіль позивач дізналась в січні 2022 року, до суду з даним позовом звернулася 08 серпня 2022 року , тому трирічний строк позовної давності позивачем не пропущено.
Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Суд встановив ,що домовленість подружжя щодо визначення часток в спірному сумісному майні подружжя та щодо вартості спірного автомобіля відсутня, тому правильно виходив з рівності часток подружжя в спірному майні та ринкової вартості транспортного засобу – автомобілю марки Renault Sandero, 2012 року випуску, червоного кольору, шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , встановленої висновком судового експерта Мазурек А.А. №zoS210522 від 06.06.2022 в сумі 187 430,60 грн.
          Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та вимогам закону є безпідставними. Обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні , судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.  
Доводи ,викладені в апеляційній скарзі ,фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці,проте,відповідно до вимог ст.89 ЦПК України ,оцінка доказів є виключною компетенцією суду,переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена . 
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини, що склалися між сторонами і їм надана належна оцінка, в судовому рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
Нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції та могли вплинути на рішення суду відповідачем, до суду апеляційної інстанції , не надано.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах розгляду справи судом апеляційної інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін,то розподіл судових витрат,відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України, не проводиться.
Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд –
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2023 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Судді: