К И Ї В С Ь К И Й    А П Е Л Я Ц І Й Н И Й    С У Д	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

11 квітня 2023 року                                                                       місто Київ
 
справа № 753/6409/21                                    
апеляційне провадження № 22-ц/824/5727/2023
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого - Головачова Я.В.,
 
суддів: Нежури В.А., Соколової В.В.,
 
за участю секретаря судового засідання: Осінчук Н.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва у складі судді      Сирбул О.Ф. від 18 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства "Полтаваобленерго" про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення втраченого заробітку та моральної шкоди, 
 
в с т а н о в и в :
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                              АТ "Полтаваобленерго" про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення втраченого заробітку та моральної шкоди.
 
Позов обґрунтовано тим, що з жовтня 1999 року ОСОБА_1 працював в компанії "Полтаваобленерго". Наказом АТ "Полтаваобленерго" від 5 листопада 2019 року №825-к був звільнений з посади директора з правової роботи, правомірність якого оскаржується в Октябрському районному суді міста Полтави.
 
У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю позивача станом на момент звільнення, відповідачем винесено наказ від 25 травня 2020 року № 567-к, яким змінено дату звільнення на 13 грудня 2019 року. Даний наказ йому взагалі не вручався, а про його існування стало відомо в березні 2021 року під час розгляду іншої судової справи.
 
ОСОБА_1 зазначає, що перший раз його було звільнено 29 жовтня 2015 року, однак рішенням апеляційного суду Полтавської області він був поновлений на роботі і до
5 листопада 2019 року належно виконував свої функції на посаді директора з правової роботи. Однак, постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року дія наказу про звільнення від 29 жовтня 2015 року була поновлена, що дало підстави відповідачу поновити розпорядження про його звільнення за прогул, вчинений у 2015 році. 
 
Посилаючись на те, що жодних правових підстав для звільнення із займаної посади не було, процедура вчинена з порушенням трудового законодавства, позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ АТ "Полтаваобленерго" від 25 травня 2020 року  № 567-к; поновити його на посаді директора з правової роботи в АТ "Полтаваобленерго" з 13 грудня 2019 року; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 1 200 000 грн. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 18 листопада 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог та відсутності порушень трудового законодавства з боку відповідача.
 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
 
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
 
Скаржник зазначає, що рішення суду є необґрунтованим, суперечить обставинам справи, а тому не може вважатися законним. Суд не перевірив дотримання порядку звільнення позивача, не встановив факт невручення йому копії відповідного наказу. Крім того, суд не повідомив позивача про розгляд справи та безпідставно ухвалив рішення у його відсутність.
 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
 
АТ "Полтаваобленерго" не скористалося своїм правом на подання відзиву
 
Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання 
 
ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просив її задовольнити.
 
Представник АТ "Полтаваобленерго" - Нижник О.М. заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Судом установлено, що наказом АТ "Полтаваобленерго" від 29 жовтня 2015 року № 342-к директора з правової роботи ОСОБА_1 звільнено з роботи з 29 жовтня 2015 року згідно з пунктами 3, 4 частини 1 статті 40 КЗпП України, за прогули без поважних причин з 30 червня 2015 року до 28 вересня 2015 року та систематичне невиконання службових обов`язків, покладених на нього Правилами внутрішнього трудового розпорядку.
 
Рішенням Ленінського районного суду міста Полтави від 30 серпня 2017 року у справі № 553/4211/15-ц частково задоволено позов ОСОБА_1 до                                    АТ "Полтаваобленерго" про відновлення положення, що існувало до порушення прав, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі. Визнано незаконним та скасовано наказ від 29 жовтня 2015 року № 342-к в частині зазначення підстави для звільнення ОСОБА_1 , директора з правової роботи, за пунктом 3 статті 40 КЗпП України (систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, або Правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення). У задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу від 29 жовтня 2015 року № 342-к в решті формулювання, відновлення положення, що існувало до порушення прав, поновлення на роботі відмовлено за безпідставністю.
 
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2017 року рішення Ленінського районного суду міста Полтави від 30 серпня 2017 року у справі        № 553/4211/15-ц скасовано в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення відповідно до пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України та поновлення на роботі. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано незаконним та скасовано наказ від 29 жовтня 2015 року № 342-к в частині звільнення ОСОБА_1 відповідно до пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України (прогулу, в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, без поважних причин). Поновлено ОСОБА_1 на посаді з 30 жовтня 2015 року. Рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання. В іншій частині рішення Ленінського районного суду міста Полтави від 30 серпня 2017 року залишено без змін.
 
Наказом ПАТ "Полтаваобленерго" від 17 листопада 2017 року № 775-к        ОСОБА_1 поновлено на посаді директора з правової роботи з 30 жовтня 2015 року. 
 
Постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2017 року у справі № 553/4211/15-ц скасовано, рішення Ленінського районного суду міста Полтави від 30 серпня 2017 року залишено в силі.
 
Наказом АТ "Полтаваобленерго" від 5 листопада 2019 року № 825-к скасовано наказ від 17 листопада 2017 року № 775-к про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора з правової роботи та визнано вважати ОСОБА_1 звільненим з посади директора з правової роботи згідно з пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України відповідно до наказу ПАТ "Полтаваобленерго" від 29 жовтня 2015 року № 342-к, до якого внесені зміни наказом від 21 серпня 2017 року № 555-к, - з 3 листопада 2015 року.
Зобов`язано начальника відділу кадрів ОСОБА_2 зробити відповідні записи до трудової книжки ОСОБА_1 (а.с.45).
 
Підставою винесення наказу від 5 листопада 2019 року № 825-кзазначено: рішення Ленінського районного суду міста Полтави від 30 серпня 2017 року у справі                         № 553/4211/15-ц; постанова Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі                 № 553/4211/15-ц.
 
Наказом АТ "Полтаваобленерго" від 25 травня 2020 року № 567-к внесено зміни до наказу від 5 листопада 2019 року № 825-к, а саме: змінено дату скасування наказу від 17 листопада 2017 року № 775-к - з 13 грудня 2019 року. Внесено зміни в пункт 1 наказу від 5 листопада 2019 року № 826-к "Про виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток", а саме: " ОСОБА_1 виплатити грошову компенсацію за 81 календарний день невикористаної щорічної відпустки за період роботи, а саме: з 6 жовтня 2016 року по 5 жовтня 2017 року - 6 календарних днів; з 6 жовтня 2017 року по 5 жовтня 2018 року - 34 календарних днів; з 6 жовтня 2018 року по 5 жовтня 2019 року - 34 календарних днів; з 6 жовтня 2019 року по 13 грудня 2019 року - 7 календарних днів". Зобов`язано начальника відділу кадрів ОСОБА_3 зробити відповідні записи до трудової книжки ОСОБА_1 (а.с. 8).
 
Підставою винесення наказу від 25 травня 2020 року № 567-кзазначено: звернення ОСОБА_1 (вхідний № 614-Г від 20 травня 2020 року) та отримання оригіналів листків непрацездатності АДЦ № 051997 з 7 жовтня 2019 року по 5 листопада 2019 року;          АДЦ № 051998 з 6 листопада 2019 року по 5 грудня 2019 року; АДЦ № 139994 з 6 грудня       2019 року по 12 грудня 2019 року.
 
Позиція суду апеляційної інстанції
 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
 
Статтею 43 Конституції України гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
 
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
 
Частиною 1 статті 21 КЗпП України встановлено, що трудовий   договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
 
Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статями 38 і 39 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статями 40, 41, 43, 43-1 КЗпП України та підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу.
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 18 постанови від                  6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.
 
Порядок звільнення - це певна процедура, яка передбачає послідовність дій сторін трудового договору, спрямованих на його припинення, а тому залежить від того, хто виступає ініціатором розірвання трудових відносин.
 
При цьому, слід зауважити, що термін "припинення трудового договору" і "звільнення з роботи" не є тотожними. 
 
Поняття припинення трудового договору характеризує стан трудового договору між власником і працівником, а термін "звільнення з роботи" характеризує стан працівника. Трудовий договір укладається, змінюється, припиняється. Працівник на роботу приймається, переводиться на іншу роботу, звільняється з роботи. Поняття "припинення трудового договору" відрізняється від поняття "звільнення з роботи" і за обсягом. 
 
З матеріалів справи убачається, що наказом АТ "Полтаваобленерго" від 29 жовтня 2015 року № 342-к ОСОБА_1 був звільнений з посади директора з правової роботи. Рішенням Ленінського районного суду міста Полтави від 30 серпня 2017 року звільнення позивача визнано законним, виключено лише одну з підстав звільнення.
 
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2017 року скасовано вищевказане судове рішення і поновлено ОСОБА_1 на роботі. На виконання цього рішення відповідачем видано наказ про поновлення позивача на роботі.
 
Постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2017 року скасовано, рішення Ленінського районного суду міста Полтави від 30 серпня 2017 року залишено в силі.
 
З наведеного слідує, що постанова Верховного Суду має ретроактивну дію відносно трудових відносини, які існували між сторонами з моменту поновлення позивача на роботі і по день прийняття цього судового рішення. Тобто мається на увазі, що внаслідок прийнятого рішення, правовідносини між сторонами припиненяються, оскільки наказ про звільнення, фактично, визнано законним.
 
Оскільки трудові відносини між сторонами, за загальними правилами, оформляються/припиняються на підставі відповідного наказу керівника підприємства, то відповідачем обґрунтовано прийнято наказ від 5 листопада 2019 року № 825-к, яким скасовано наказ від 17 листопада 2017 року № 775-к про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора з правової роботи. При цьому наказ від 25 травня 2020 року № 567-к змінює лише дату скасування наказу від 17 листопада 2017 року № 775-к - з 13 грудня 2019 року.
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно врахував обставини справи та дійшов вірного висновку про відсутність порушень трудових прав ОСОБА_1 зі сторони відповідача.
 
Посилання у апеляційній скарзі на те, що звільнення відбулося з порушенням встановленого законодавством порядку є необґрунтованими та відхиляються колегією суддів. Аргументи апеляційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а також помилковості позиції відносно дії трудових відносин сторін у часі.
 
Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права, які полягають у не повідомленні позивача про розгляд справи та ухвалення рішення у його відсутність, не приймаються судом апеляційної інстанції з огляду на таке.
 
Так, з матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 було достеменно відомо про місце, час і дату розгляду справи. Свідченням цього є його клопотання від 17 листопада 2022 року про відкладення судового засідання, призначеного на 18 листопада 2022 року (а.с. 181).
 
Процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин неявки позивача до суду. Такі положення закону пов`язані з принципом диспозитивності цивільного судочинства, за змістом якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.
 
При цьому слід врахувати, що розгляд даної справи було призначено в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 
 
Враховуючи, що позивач не з`явився до суду, проте надав всі наявні в нього докази, навів у заявах по суті справи свою вичерпну позицію, що дало змогу суду здійснити оцінку підстав позову та обґрунтованості позовних вимог, відсутні підстави вважати, що судом допущено порушення норм процесуального права з якими законом пов`язує обов`язковість скасування прийнятого судового рішення.
 
У відповідності до частин 2, 4 статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини як джерела права.
 
Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
 
Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції без змін.
 
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
                
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 листопада 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

 
Головуючий                                                            Судді: