ПОСТАНОВА 
Іменем України

20 квітня 2023 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 398/5319/21
провадження № 22-ц/4809/152/23 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Дьомич Л.М., Карпенка О. Л.,
за участі секретаря – Гончар В. В.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – Олександрійський професійний аграрний ліцей,
третя особа – директор Олександрійського професійного аграрного ліцею Братченко Сергій Григорович,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2022 року у складі судді Нероди Л.М. і
В С Т А Н О В И В:
В листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Олександрійського професійного аграрного ліцею та просила:
-поновити її на роботі соціальним педагогом в Олександрійському професійному аграрному ліцеї;
-скасувати наказ директора Олександрійського професійного агарного ліцею № 229 від 08 листопада 2021 року «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 »;
-скасувати наказ директора Олександрійського професійного агарного ліцею № 218 від 22 жовтня 2021 року «Про попередження працівників закладу про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19»;
-скасувати наказ директора Олександрійського професійного агарного ліцею № 227 від 03 листопада 2021 року «Про підтвердження проходження працівниками закладу обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19»;
-стягнути з Олександрійського професійного аграрного ліцею на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 листопада 2021 року до дня поновлення на роботі;
-стягнути з Олександрійського професійного аграрного ліцею на свою користь моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.
Позовна заява мотивована тим, що починаючи з 08.11.2011 позивач протиправно була позбавлена свого права на працю, оскільки була відсторонена від роботи без збереження заробітної плати до проходження профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 в разі відсутності абсолютних протипоказань. 
Вважала, що відсторонення було незаконним, оскільки причини відсторонення від роботи не зазначенні ст. 46 КЗпП України, а оскаржуваний наказ про її відсторонення взагалі не містить посилань на те, що відповідач отримав подання державної санітарно-епідеміологічної служби про усунення ОСОБА_1 від роботи, як таку, що ухиляється від щеплення, та не містить посилань на зафіксовані факти відмови або ухиляння від проходження обов`язкового щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.
ОСОБА_1 не ухилялася проти проведення щеплення, але фізично не змогла отримати висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вкацинації.
Крім того, наказ № 229 від 08.11.2021 містить виправлення, які були внесені невідомою особою вже після ознайомлення позивача з наказом, повторно після внесення виправлень позивача з наказом не ознайомили, чим порушили її права.
Накази директора Олександрійського професійного агарного ліцею № 218 від 22 жовтня 2021 року «Про попередження працівників закладу про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19» та № 227 від 03 листопада 2021 року «Про підтвердження проходження працівниками закладу обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19» призводять до дискримінації через те, що позивач не змогла скористатися правом до 05 листопада 2021 року отримати довідку, яка надає їй право на протипоказання до вакцинації.
Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю.
Рішення суду мотивовано тим, що нормативно-правові акти, якими передбачено обов`язковість щеплення позивача як працівника закладу професійної освіти та якими передбачено обов`язковість відсторонення позивача, як працівника закладу професійної освіти, який не здійснив щеплення проти гострої респіраторної хвороби CОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 чи має абсолютні протипоказання до проведення профілактичного щепленняпроти гострої респіраторної хвороби CОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 в установленому законом порядку не скасовані та не визнані протиправними.
Судом першої інстанції не було встановлено підстав для визнання незаконним наказу відповідача про відсторонення позивача від роботи в зв`язку з тим, що зазначений наказ прийнятий на підставі діючого законодавства, що регулює трудові відносини. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2022 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим.
Зміст оскаржуваного наказу № 229 від 08 листопада 2021 року «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » не відповідає фактичним обставинам спірних правовідносин та нормам трудового законодавства, адже відповідач в оскаржуваному наказі замість законів посилається на власні оскаржувані накази № 218 та № 227.
Судом першої інстанції не взято до уваги, що відповідачем було встановлено необхідність проходження профілактичних щеплень та зобов`язання працівників закладу надати документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення або довідку про абсолютні протипоказання, до набрання чинності Наказом МОЗ, який встанолює таке обов`язкове щеплення для працвників закладів професійно-технічної освіти.
З моменту набуття чинності Наказу МОЗ України № 2153 відповідач заходів, спрямованих на проведення обов`язкових щеплень проти COVID-19 працівниками закладу, не здійснював.
Судом першої інстанції не було надано оцінки тому, що спірний Наказ № 229 від 08 листопада 2021 року прийнятий відповідачем не у відповідності вимогам ч. 2 пункт 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236, адже не було закументовано належним чином факту ухилення або відмови позивача від щеплення.
Вісторонення від роботи ОСОБА_1 було за відсутності подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби або подання головного державного санітарного лікаря.
Відсторонення працівника від роботи без збереження заробітної плати є істотною зміною умов праці, про яку працівника необхідно повідомляти не менш ніж за два місяці.
Позивач не могла відмовитися чи ухилитися від проходження обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, оскільки таке щеплення не набуло статусу обов`язкового, а вакцинація проти зазначеного захворювання не включена до Календаря профілактичних щеплень як обов`язкова.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, представник Олександрійського професійного аграрного ліцею адвокат Пороло М. М. заперечував проти доводів апеляційної скарги.
Директор Олександрійського професійного аграрного ліцею Братченко С. Г. в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з судовою повісткою.
Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Оскільки третя особа про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, суд вирішив розглянути справу без участі осіб, що не з`явились, що відповідає положенням статті 372 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебувала в трудових відносинах з відповідачем – Олександрійським професійним аграрним ліцеєм. 
Відповідно до Наказу Олександрійського професійного аграрного ліцею №218 від 22.10.2021 працівників закладу, серед яких зазначена позивач, про необхідність проведення профілактичних щеплень проти гострої респіраторної SARSCoV-2 в термін до 05 листопада 2021 року в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України з 10.10.2011 за № 1161/19899. Попереджено працівників закладу, що у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у встановленому порядку, ці працівникі відсторонюються від роботи відповідно до ст.46 КЗпП України з 08.11.2021.
Позивач ознайомлена з вищезазначеним наказом, про що свідчить її підпис, також в наказі позивачем зроблено запис «не згодна».
Відповідно до наказу Олександрійського професійного аграрного ліцею № 227 від 03.11.2021 зобов`язано працівників закладу в термін до 08.11.2021 надати документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти Covid-19 або довідку про абсолютні протипоказання, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 № 595. Попереджено працівників закладу про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, відповідно до ст. 46 КЗпП 08.11.2021 у разі ненадання у визначений термін одного з документів, зазначених в наказі.
З відповідним наказом позивач ознайомлена особисто, про що свідчить її підпис на зворотньому боці наказу, також в наказі позивач зазначила фразу «не згодна».
Відповідно до наказу Олександрійського професійного аграрного ліцею №229 від 08.11.2021 ОСОБА_1 , соціального педагога, відсторонено від роботи з 08.11.2021 без збереження заробітної плати до усунення причин, що його зумовили, тобто до проходження профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби Covid-19 спричиненої коронавірусом SARSCoV-2 в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2021 №595 та надання документу, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти Covid-19 або довідки про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень.
З зазначеним наказом позивач ознайомлена 08.11.2021, про що свідчить її підпис, також зазначила на наказі фразу «не згодна».
Згідно довідки від 15.11.2021 № 157 про доходи ОСОБА_1 середньомісячна заробітна плата становить 10535,78 грн.
Згідно наказа директора Олександрійського професійного аграрного ліцею №47 від 02.03.2022 зупинено дію наказу № 229 від 08.11.2021 «Про відсторонення ОСОБА_1 від роботи» на період воєнного стану в Україні. Допущено ОСОБА_1 , соціального педагога, до роботи з 28.02.2022 на час дії ЗУ «Про затвердження Указу Президента «Про введення воєнного стану в Україні».
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для визнання незаконним наказу відповідача про відсторонення позивача від роботи в зв`язку з тим, що зазначений наказ прийнятий на підставі діючого законодавства, що регулює трудові відносини.
Проте, в повній мірі з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, з огляду на таке.
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).
Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).
Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).
Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).
Термін "законодавство" досить широко використовується у правовій системі, в основному в значенні сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин. Цей термін використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, пункт 12 розділуXV"Перехідні положення"). У законах залежно від важливості та специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших в обсяг поняття "законодавство" включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках - також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади.
Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України (рішення від 09 липня 1998 року № 12-рп/98) офіційно розтлумачив термін "законодавство". Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін "законодавство", який вживається в частині третій статті 21 КЗпП України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.
У рішенні № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року у справі № 1-14/2020(230/20) за конституційним поданням Верховного Суду Велика Палата Конституційного Суду України зазначила, що "обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України" (абзац другий пункту 3.2 мотивувальної частини).
Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 4 Цивільного кодексу України якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.
Згідно з пунктами "б", "г" статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»(далі - Закон № 2801-XII)громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.
Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» (далі -Закон № 1645-ІІІ) визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.
За статтею 1 Закону № 1645-ІІІ протиепідемічні заходи - це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій.
Стаття 11 цього Закону визначає, що організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян.
Частиною першою cтатті 12 Закону № 1645-ІІІ передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.
Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення перше та друге частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ).
Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (речення третє частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ).
У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону № 1645-ІІІ).
Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику усферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України (частина четверта статті 12 Закону № 1645-ІІІ).
Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань (речення перше частини шостої статті 12 Закону № 1645-ІІІ).
Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України (далі - Положення про МОЗ), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), МОЗ є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань.
Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 вказаного Положення).
Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). У первинній редакції до цього переліку ввійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням.
Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники:
1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів;
2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів;
3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності;
4) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади;
5) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів;
6) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 постанову Кабінету Міністрів України № 1236 було доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити:
1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень протиCOVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;
2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень протиCOVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень протиCOVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень протиCOVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації протиCOVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;
3) взяття до відома, що:
- на час такого відсторонення оплата праці працівниківта державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України "Про оплату праці" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу";
- відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;
- строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.
Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» (далі - Закон № 4004-XII) та в Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженої наказом МОЗ України N 66 від 14 квітня 1995 року (далі - Інструкція № 66).
Підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (абзац шостий частини першої статті 7 Закону № 4004-XII).
Відповідно до пункту 2.3 Інструкції № 66 з урахуванням змін, внесених наказом МОЗ від 30 серпня 2011 року № 544, подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб.
Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції № 66 особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897.
Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 66 право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб.
Пунктом 2.5 Інструкції № 66 визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додатком 1 до цієї Інструкції.
Згідно з пунктом 2.7 Інструкції № 66 термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком № 2 до цієї Інструкції.
Положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону № 4004-XIIта Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом № 4004-XII. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ і частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу".
Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.
До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
За таких обставин необгрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що щеплення не набуло статусу обов`язкового, а вакцинація проти зазначеного захворювання не включена до Календаря профілактичних щеплень як обов`язкова.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.
За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.
Велика Палата Верховного Суду вважала, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.
В кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:
кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);
форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;
умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;
контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.
Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до копії наказу Олександрійського професійного аграрного ліцею № 218 від 22.10.2021 «Про попередження працівників закладу про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19» працівників закладу, серед яких зазначена позивач:
-попереджено про необхідність проходження профілактичних щеплень проти гострої респіраторної SARSCoV-2 в термін до 05 листопада 2021 року в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України з 10.10.2011 за № 1161/19899;
-попереджено, що у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у встановленому порядку, ці працівникі відсторонюються від роботи відповідно до ст. 46 КЗпП України з 08.11.2021 (а. с. 14-15).
Позивач ознайомлена з вищезазначеним наказом, про що свідчить її підпис та відмітка поруч з підписом «не згодна».
Відповідно до копії наказу Олександрійського професійного аграрного ліцею № 227 від 03.11.2021 «Про підтвердження проходження працівниками закладу обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19»:
-зобов`язано працівників закладу в термін до 08.11.2021 надати документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти Covid-19 або довідку про абсолютні протипоказання, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 № 595;
-попереджено працівників закладу про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, відповідно до ст.46 КЗпП 08.11.2021 у разі ненадання у визначений термін одного з документів, зазначених в наказі (а. с. 16).
З відповідним наказом позивач ознайомлена особисто, про що свідчить її підпис на зворотньому боці наказу, а також відмітка поруч з підписом «не згодна».
За змістом копії наказу Олександрійського професійного аграрного ліцею № 229 від 08.11.2021 «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » позивача, соціального педагога, відсторонено від роботи з 08.11.2021 без збереження заробітної плати до усунення причин, що його зумовили, тобто до проходження профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби Covid-19 спричиненої коронавірусом SARSCoV-2 в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2021 № 595 та надання документу, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти Covid-19 або довідки про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень (а. с. 13).
Із зазначеним наказом позивач ознайомлена 08.11.2021, про що свідчить її підпис та відмітка поруч з підписом «не згодна».
Розділом 2 посадової інструкції соціального педагога, затвердженої директором Олександрійського професійного аграрного ліцею, визначені завдання та обов`язки позивача, серед яких соціальний педагог: здійснює посередництво між освітніми установами, сім`єю, трудовими колективами, громадськістю, організовує їх взаємодію; створює в соціальному середовищі умови для всебічного розвитку дітей та підлітків; проводить соціальну роботу; здійснює соціальний супровід неповнолітніх дітей з девіантною поведінкою та соціальну адаптацію їх сімей; здійснює профілактичну роботу із здобувачами освіти; сприяє участі здобівачів освіти у ноуковій, технічній, спортивній, художній творчості, суспільно корисній діяльності; впливає на подолання конфліктів, надає консультативну психолого-педагогічну допомогу; прищеплює принципи загальнолюдської моралі; організовує літній відпочинок здобувачів освіти з соціально незахищених верств населення; здійснює соціальний супровід здобувачів освіти ліцею соціально незахищених верств населення при працевлаштуванні на перше робоче місце тощо (а. с. 127-129).
З аналізу наведених норм права та встановлених судом обставин вбачається, що позивач працює соціальним педагогом у Олександрійському професійному аграрному ліцеї та належить до числа працівників, які підлягають обов`язковому профілактичному щепленню від COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Після попередження позивача про необхідність щеплення від COVID-19, яке є обов`язковим для працівників закладів освіти, ОСОБА_1 не надала документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення від COVID-19 або довідку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, а оскільки позивачка є педагогічним працівником у навчальному закладі, характер роботи якої передбачає велику кількість соціальних контактів на робочому місці, а тому відповідач (роботодавець) обґрунтовано з дотриманням чинного законодавства відсторонив її від роботи на час до проведення щеплення.
Держава, встановивши відсторонення педагогічних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й самих дітей. Право позивачки на працю у навчальному закладі було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивачка відмовилася від обов`язкового щеплення. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.
Обов`язкова вакцинація - це втручання у права та свободи людини, однак таке втручання є виправданим і не є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно є законним, переслідувало легітимну мету та було необхідним в демократичному суспільстві. Відтак, відсторонення ОСОБА_1 від роботи має об`єктивне та розумне обґрунтування, оскільки суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті).
З огляду на викладене, суд вважає, що за таких обставин директор Олександрійського професійного агарного ліцею правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення ОСОБА_1 від роботи, що є підставою для відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до відповідача про скасування наказу про відсторонення від роботи.
Оскільки підстави для скасування наказу про відсторонення від роботи не знайшли свого підтвердження, тому відсутні і правові підстави для задоволення похідних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
Схожі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі № 452/4325/21 (провадження № 61-9756св22), від 12 квітня2023 року у справі № 353/1027/21 (провадження № 61-7046 св 22) та від 12 квітня 2023 року у справі № 579/2007/21 (провадження № 61-9470св22).
Суд першої інстанції не встановив жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи, адже дії роботодавця в цьому випадку, були пропорційними переслідуваній легітимній меті, для досягнення якої держава передбачила можливість відсторонення працівника від роботи
Суд вважає, що відсутні також правові підстави для завдолення позовних вимог позивача до Олександрійського професійного аграрного ліцею про скасування наказів № 218 від 22 жовтня 2021 року «Про попередження працівників закладу про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19» та № 227 від 03 листопада 2021 року «Про підтвердження проходження працівниками закладу обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19», з огляду на те, аналіз їнього змісту свідчить про те, що вони мають загальний характер, стосуються всіх працівників закладу та безпосередньо організаційної діяльності усього закладу, а не позивача, що також не було враховано судом першої інстанції.
Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем було встановлено необхідність проходження профілактичних та зобов`язання працівників закладу надати документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення або довідку про абсолютні протипоказання, до набрання чинності Наказом МОЗ, який встанолює таке обов`язкове щеплення для працвників закладів професійно-технічної освіти, з огляду на те, що оспорюваним наказом позивач відсторонена від роботи з 08 листопада 2021 року, тобто з дати набрання чинності наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153.
Доводи позивача про те, що спірний Наказ № 229 від 08 листопада 2021 року прийнятий відповідачем не у відповідності вимогам ч. 2 пункт 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236, адже не було закументовано належним чином факту ухилення або відмови позивача від щеплення, є безпідставним, з огляду на те, у сукупності факти того, що позивач була ознайомлена з оспорюваним наказом та у встановлений строк не надала документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти Covid-19 або довідку про абсолютні протипоказання, є підтвердженням того, що вона ухилилась від щеплення.
За таких обставин, суд першої інстанції, надаючи правову оцінку оскаржуваним наказам, зробив правильний по суті висновок про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Олександрійського професійного аграрного ліцею про скасування наказів та похідних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, але помилився щодо мотивів відмови, а тому рішення суду першої інстанції у вказаній частині необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Крім того, матеріалами справи підтверджується, що наказом директора Олександрійського професійного аграрного ліцею № 47 від 02.03.2022 зупинено дію наказу № 229 від 08.11.2021 «Про відсторонення ОСОБА_1 від роботи» на період воєнного стану в Україні та допущено ОСОБА_1 , соціального педагога, до роботи з 28.02.2022 на час дії Закону України «Про затвердження Указу Президента «Про введення воєнного стану в Україні», що підтверджується відповідною копією (а. с. 32).
Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19) вказано, що:
«4.13. Пунктом 2 частини першої статті 231 ГПК України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
4.14. Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.
4.15. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі.
4.16. Одночасно слід зазначити, що предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зазначено, що:
«предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, провадження № 12-67гс19, прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.
З огляду на підхід, який Велика Палата Верховного Суду застосувала у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, провадження № 12-67гс19, слід відступити від висновку, сформульованого у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів: Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18, провадження № 61-2018св19; Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19, провадження № 61-1807св20; Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20, провадження № 61-9658св20, конкретизувавши цей висновок так, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення».
За таких обставин, оскільки позивач була допущена до роботи 28 лютого 2022 року, тому судове рішення в частині позовної вимоги про поновлення на роботі ОСОБА_1 слід скасувати, провадження в справі в цій частині належить закрити, оскільки відсутній предмет спору.
Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 688/51/22 (провадження № 61-7989св22).
За змістом ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, відповідно до п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
У зв`язку з наведеним, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2022 року в частині відмови позивачу у поновленні на роботі скасуванню та провадження у справі в цій частині закриттю, а в частині відмови позивачу у скасуванні наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди рішення суду підлягає зміні, з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині мотивів відмови в задоволенні вимог про скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, а в частині відмови позивачу у поновленні на роботі скасуванню та провадження у справі в цій частині закриттю, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд 

П О С Т А Н О В И В :

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2022 року в частині відмови в поновленні позивача на роботі скасувати та провадження у справі в цій частині закрити.
Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2022 року щодо відмови в задоволенні інших позовних вимог змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.
       Повний текст постанови складено 24.04.2023.

Головуючий суддя                                                 С. І. Мурашко 

Судді                                                                 Л. М. Дьомич

       О. Л. Карпенко